ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2019 року м. Чернівці

справа № 725/5767/17

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Литвинюк І.М., Одинака О.О.

секретар Герман Я.І.

розглянувши апеляційну скаргу прокуратури Чернівецької області на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 06 лютого 2018 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання права власності,

встановив :

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Чернівецької міської ради про визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовувала слідуючими обставинами. ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_2 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. За життя ОСОБА_2 йому належав певний обсяг прав щодо приміщень в житловому будинку по АДРЕСА_1. Відповідно до рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 06.07.1999 р. №469/14 про затвердження розподілу підвальних нежитлових приміщень в будинку по АДРЕСА_1, за ОСОБА_2 були закріплені приміщення підвалу загальною площею 59,0 кв.м. Відповідно до рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 03.05.2000 р. №353/9 про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки на встановлення індивідуального гаража, ОСОБА_2 було зобов'язано за власний рахунок виконати упорядкування двору та розробити проектну документацію благоустрою внутрішнього двору будинку. Розроблений проект благоустрою двору був погоджений виконавчим комітетом ЧМР, головним архітектором м.Чернівців, СДПЧ-2 по охороні Першотравневого району м.Чернівців та включав в себе, зокрема, добудову до житлового будинку - облаштування добудови-входу в кафе. В червні 2000р. ОСОБА_2 на виконання погодженого проекту був виданий дозвіл на виконання

Провадження 22ц-/822/202/18 Головуючий у 1 інстанції Іщенко І.В.

Доповідач Перепелюк І.Б.

будівельно-монтажних робіт. ОСОБА_2 за життя зазначений проект був реалізований лише частково - здійснена добудова приміщення входу, замощено тротуарною плиткою територію двору. ОСОБА_2 згідно з договором купівлі-продажу від 15.11.1999р. набуто у власність підвальні приміщення III, IV загальною площею 26,60 кв.м.

На зазначені приміщення позивачем оформлено свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 11.06.2010р. Крім цього, ОСОБА_2 за життя було здійснене перепланування внутрішніх підвальних приміщень (демонтовані та встановлені перегородки, улаштовані та закриті дверні прорізи без порушення капітальних несучих стін, несучих конструкцій), що згідно з положеннями містобудівного законодавства не відноситься до самочинного будівництва. В результаті набуття у власність за договором та за законом, добудови та перепланувань приміщень ОСОБА_2 утворилася ізольована група приміщень загальною площею 81,80 кв.м з різними видами набуття прав на них.

Так, в 1999р. ОСОБА_2 набув право власності на підвальні приміщення загальною площею 59,0кв.м згідно з рішенням міськвиконкому №469/14 від 06.07.1999р.

В листопаді 1999 року ОСОБА_2 набув право власності на підвальні приміщення загальною площею 26,60кв.м за договором купівлі-продажу з Департаментом економіки Чернівецької міської ради.

В 2000-2008 pp. ОСОБА_2 в результаті добудови та перепланувань (створення та перероблення майна) набув право власності на нежитлові приміщення загальною площею 81,80кв. Згідно з технічним паспортом на нежитлові приміщення від 25.09.2017р. в теперішній час зазначена група приміщень являє собою нежитлові приміщення першого поверху та підвалу За-1 - За-5 загальною площею 81,80 кв.м в житловому будинку літ.А на АДРЕСА_1.

Нежитлові приміщення першого поверху та підвалу не відносяться до допоміжних приміщень, які призначені для забезпечення експлуатації і обслуговування житлового будинку.

Позивач ОСОБА_1 прийняла спадщину за спадкодавцем ОСОБА_2 і є його єдиним спадкоємцем. Позивач звернулась до Чернівецької міської ради з метою оформлення набутого нею в порядку спадкування права власності на нежитлові приміщення, що належали спадкодавцю ОСОБА_2 Своїм листом Чернівецька міська рада повідомила про неможливість такого оформлення та рекомендувала звернутися до суду.

Посилаючись на обставини зазначені в позові, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на нежитлові приміщення першого поверху та підвалу 3а -1 - 3а-5 загальною площею 81,80 кв.м в житловому будинку літ.А на АДРЕСА_1.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівців від 06 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлові приміщення першого поверху та підвалу 3а-1 - 3а-5 загальною площею 81,80 кв.м в житловому будинку літ.А по АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Чернівецької області в інтересах держави та Чернівецької міської ради просив рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 06 лютого 2018 року скасувати, відмовити у позові. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального права, неповне з'ясування обставини, що мають значення для справи. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що спадкодавець ОСОБА_2 набув право власності на зазначені приміщення, отже і відсутні підстави для задоволення позову.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

За життя ОСОБА_2 йому належав певний обсяг прав щодо приміщень в житловому будинку на АДРЕСА_1. Відповідно до рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 06.07.1999 р. №469/14 було затверджено розподіл підвальних нежитлових приміщень в будинку на АДРЕСА_1, за ОСОБА_2 були закріплені приміщення підвалу загальною площею 59,0 кв.м. Відповідно до рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 03.05.2000 р. №353/9 про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки на встановлення індивідуального гаража ОСОБА_2 на виконання зазначеного рішення було зобов'язано за власний рахунок виконати упорядкування двору та розробити проектну документацію благоустрою внутрішнього двору будинку. Розроблений проект благоустрою двору був погоджений виконавчим комітетом ЧМР,головним архітектором м.Чернівців, СДПЧ-2 по охороні Першотравневого району м.Чернівців та включав в себе, зокрема, добудову до житлового будинку - облаштування добудови-входу в кафе.

В червні 2000р. ОСОБА_2 на виконання погодженого проекту був виданий дозвіл на виконання будівельно-монтажних робіт. ОСОБА_2 за життя зазначений проект був реалізований лише частково - здійснена добудова приміщення входу, замощено тротуарною плиткою територію двору.

ОСОБА_2 в 1999 році згідно з договором купівлі-продажу приміщення від 15.11.1999р. набуто у власність підвальні приміщення III, IV загальною площею 26,60 кв.м. На зазначені приміщення позивачем оформлено свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 11.06.2010р.

ОСОБА_2 за життя було здійснене перепланування внутрішніх підвальних приміщень (демонтовані та встановлені перегородки, улаштовані та закриті дверні прорізи без порушення капітальних несучих стін, несучих конструкцій), що згідно з положеннями містобудівного законодавства не відноситься до самочинного будівництва.

В результаті набуття у власність за договором та за законом, добудови та перепланувань приміщень ОСОБА_2 утворилася ізольована група приміщень загальною площею 81,80 кв.м з різними видами набуття прав на них. Так, в 1999 р. ОСОБА_2 набув право власності на підвальні приміщення загальною площею 59,0 кв.м згідно з рішенням міськвиконкому №469/14 від 06.07.1999р. та положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якими передбачалось, що власникам квартир багатоквартирних будинків передаються у власність безоплатно і окремо приватизації не підлягають допоміжні приміщення (кладові, сараї і т. ін.), підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій.

В листопаді 1999 року ОСОБА_2 набув право власності на підвальні приміщення загальною площею 26,60 кв.м за договором купівлі-продажу з Департаментом економіки Чернівецької міської ради.

В 2000-2008 pp. ОСОБА_2 в результаті добудови та перепланувань (створення та перероблення майна) набув право власності на нежитлові приміщення загальною площею 81,80 кв.

Згідно з технічним паспортом на нежитлові приміщення від 25.09.2017р. в теперішній час зазначена група приміщень являє собою нежитлові приміщення першого поверху та підвалу За-1 - За-5 загальною площею 81,80 кв.м в житловому будинку літ.А на АДРЕСА_1. Зазначені приміщення не відносяться до допоміжних приміщень, які призначені для забезпечення експлуатації і обслуговування житлового будинку.

Позивач ОСОБА_1 прийняла спадщину за спадкодавцем ОСОБА_2 і є його єдиним спадкоємцем.

Посилаючись на зазначені обставини, враховуючи визнання позову відповідачем, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 1218, 1268 ЦК України, зробив висновок про наявність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

В ч.1 ст. 316 ЦК України зазначено, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею , незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

За нормами ч.4 ст.26, ст.27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у ч.2ст.376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно з ч.3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч. 1ст. 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

За нормою ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Будівництво будь-якого об'єкта має відповідати вимогам законодавства, містобудівної документації, а також містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки (Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Контроль за додержанням законодавства та містобудівної документації при забудові територій здійснюють виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад. Ці повноваження виконавчих комітетів місцевих рад передбачені ст.31Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 14 Закону України «Про основи містобудування».

Судовий розгляд щодо визнання права власності є правовим способом визначення відповідності самочинно збудованого об'єкта вимогам законодавства, а також тієї містобудівної документації, умовам і обмеженням забудови, які діють на відповідній території, та допускається лише з залученням органу, який, здійснюючи контроль, визначить відповідність об'єкта самочинного будівництва вимогам чинного законодавства.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався ст.ст.1218, 1268 ЦК України, відповідно до яких до складу спадщини входять усі права та обов»язки спадкодавця, що йому належали на момент відкриття спадщини.

Однак, належних та допустимих доказів належності зазначеного нерухомого майна спадкодавцю, реєстрації права власності на нерухоме майно за спадкодавцем, суду не представлено.

З матеріалів справи вбачається, що рішення виконкому Чернівецької міської ради від 06.07.1999р. №469/14 відмінено на підставі рішення виконкому №984/24 від 19.12.2000р.

З інвентарної справи на будинок АДРЕСА_1 вбачається, що згідно з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №25124900 станом на 25.01.2010р. у Чернівецької міської ради наявне майно в будинку не виділене, не відокремлене.

Рішенням виконкому 3353/9 від 03.05.2000р. про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки по встановленню індивідуального гаража, зобов»язано ОСОБА_2 упорядкувати двір по АДРЕСА_2. Земельна ділянка надана для встановлення тимчасової споруди збірно-розбірної конструкції гаража, натомість проектом передбачається благоустрій внутрішнього двору біля будинку по АДРЕСА_1 та включає в себе організацію входу в кафе (добудову). Згідно технічного паспорту площа першого поверху становить 18,3кв.м. Дозвіл на виконання будівельно-монтажних робіт не містить даних по якому саме проекту вони проводились.

Будь-яких правовстановлюючих документів на забудовану земельну ділянку в матеріалах справи не міститься. З повідомлення Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин, документи, про право власності або користування землею за адресою АДРЕСА_1 не видавались та договір оренди землі не укладався.

У матеріалах справи відсутні відомості про здійснення повідомлення (реєстрація декларації) про початок виконання будівельних робіт до органу державного архітектурно-будівельного контролю, право на виконання будівельних робіт, проект будівництва (реконструкції) нежитлової будівлі, затверджений у встановленому законом порядку уповноваженими органами, звернення до органів державного архітектурно-будівельного контролю про прийняття обєкта до експлуатації.

Відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»,«Положення про державну архітектурно-будівельну інспекцію України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 294 від 9 липня 2014 року, Порядку здійснення державного архітектурно - будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №553 від 23 травня 2011 року, Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461, у редакції від 08 вересня 2015 року, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюють органи державного архітектурно-будівельного контролю.

Прийняття в експлуатацію об»єктів, що належать до I-III категорії складності, та об»єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органами державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність об»єкта до експлуатації.

Прийняття в експлуатацію об»єктів, що належать до IV і V категорії складності, здійснюється на підставі акта готовності об»єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката. Датою прийняття в експлуатацію об»єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката.

Рішення такого органу про повернення декларації чи про відмову у видачі сертифіката може бути оскаржено до суду.

Матеріали справи також не містять доказів, що після проведення будівельних робіт спадкодавець вирішував питання, пов'язані з прийняттям об'єкта до експлуатації та з державною реєстрацією своїх прав на новостворені об'єкти нерухомого майна. Визнання в судовому порядку права власності на річ, за загальним правилом, є способом захисту наявного цивільного права, а не підставою його виникнення.

Отже, до спадкоємця не могли перейти права, які на час відкриття спадщини були відсутні у спадкодавця, що виключає можливість визнання їх судом в порядку спадкування на підставі ст.ст.1218, 1268 ЦК України.

Зазначеного суд першої інстанції не врахував, чим порушив норми матеріального права, а також неповно встановив всі обставини справи, що відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.376ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Незважаючи на очевидну безпідставність позову та порушення інтересів територіальної громади, відповідач не заперечував проти його задоволення та у подальшому питання апеляційного оскарження рішення суду не ставив.

Згідно ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Пунктом 3 ч.6 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» під час здійснення представництва інтересів держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 під представництвом прокуратурою інтересів держави треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави з урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним судженням, у зв'язку з чим прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство підставу позову, та зазначає, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Апеляційну скаргу заступника прокуратури Чернівецької області подано в інтересах держави та Чернівецької міської ради.

Підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Враховуючи всі обставини справи, апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати, в задоволені позову - відмовити. Відповідно до положеннь ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи зазначені положення, з ОСОБА_1 на користь прокуратури Чернівецької області слід стягнути 2064грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, п.1, п.4 ч.1 ст.376, 382, 384ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу прокуратури Чернівецької області в інтересах держави та Чернівецької міської ради задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 06 лютого 2018 року скасувати.

У позові ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Чернівецької області 2064грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повної постанови 21 лютого 2019 року.

Головуючий (підпис)

Судді : (підписи)

Вірно з оригіналом :