ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1598/18 Номер провадження 22-ц/814/1065/19Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В.М. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М., Кузнєцової О.Ю.

секретар: Радько О.М.

за участю: прокурора Харенко В.М.

представника позивача адв. Черненко Л .В.

представника Полтавської міської ради Пашко Н.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Прокуратури Полтавської області в інтересах Полтавської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України

на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 29 березня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Ремі ЛТД» про зобов`язання виконання рішення.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 29 березня 2018 року визнано та затверджено мирову угоду, укладену між сторонами у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Ремі ЛТД» про зобов`язання виконання рішення, на наступних умовах:

За ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , визнається право власності на магазин та кафе з літнім майданчиком (Літер А -1, а, а1, а2, а3) загальною площею 171,4 кв.м., який складається з 1-тамбур площею 1,3 кв.м., 2-зал площею 48,5 кв.м., 3-мийна площею 3,5 кв.м., 4-кухня площею 31,5 кв.м., 5-кабінет площею 8,6 кв.м., 6-тамбур площею 2,0 кв.м., 7-гардеробна площею 2,8 кв.м., 8-торгівельна зала площею 23,5 кв.м., 9-комора площею 7,0 кв.м., 10-топочна площею 3,4 кв.м., 11-коридор площею 2,7 кв.м., 12-умивальня площею 1,0 кв.м., 13-вбиральня площею 0,9 кв.м., 14-коридор площею 3,9 кв.м., 15-коридор площею 2,3 кв.м., 16-комора площею 6,2 кв.м., 17-вбиральня площею 0,9 кв.м., 18-умивальня площею 1,1 кв.м., 19-зал площею 20,3 кв.м., Б - навіс, №1 - ворота, №2 - мангал, №3 - вимощення, №4 - хвіртка, місто Полтава, АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , відмовляється від будь-яких претензій до ТОВ «Фірма «Ремі ЛТД», в т.ч. і на нерухоме майно, на яке визнається право власності за цією мировою угодою;

Позовні вимоги ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 в іншій частині залишено без розгляду.

Провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 до ТОВ «Фірма «Ремі ЛТД» про зобов`язання виконання рішення, закрито.

Право власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на магазин та кафе з літнім майданчиком ( Літер А -1, а, а1, а2, а3) загальною площею 171,4 кв.м., який складається з 1-тамбур площею 1,3 кв.м., 2-зал площею 48,5 кв.м., 3-мийна площею 3,5 кв.м., 4-кухня площею 31,5 кв.м., 5-кабінет площею 8,6 кв.м., 6-тамбур площею 2,0 кв.м., 7-гардеробна площею 2,8 кв.м., 8-торгівельна зала площею 23,5 кв.м., 9-комора площею 7,0 кв.м., 10-топочна площею 3,4 кв.м., 11-коридор площею 2,7 кв.м., 12-умивальня площею 1,0 кв.м., 13-вбиральня площею 0,9 кв.м., 14-коридор площею 3,9 кв.м., 15-коридор площею 2,3 кв.м., 16-комора площею 6,2 кв.м., 17-вбиральня площею 0,9 кв.м., 18-умивальня площею 1,1 кв.м., 19-зал площею 20,3 кв.м., Б - навіс, №1 - ворота, №2 - мангал, №3 - вимощення, №4 - хвіртка, місто АДРЕСА_1 , підлягає державній реєстрації (а.с.61-63).

Із вказаною ухвалою не погодилась Прокуратура Полтавської області в інтересах держави в особі: Полтавської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, та подала на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, прохала ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про затвердження мирової угоди, вирішити питання судових витрат.

Зауважують, що підставою для звернення позивача до суду стало невиконання рішення про передачу майна, що входить у статутний капітал Товариства, відтак, затверджуючи мирову угоду, сторони та місцевий суд вийшли за межі предмету та підстав позовних вимог, а також порушили права та інтереси інших, не залучених до участі у справі, осіб.

Разом з тим вказують, що зі змісту ухвали суду вбачається, що відповідачем не порушувались майнові права позивача, що підлягають захисту у судовому порядку, а сам спір стосується корпоративних прав, а тому не підсудний Октябрському районному суду міста Полтави.

Зазначають, що, в порушення встановленої ст.30 ЦПК України виключної підсудності, судом визнано право власності на нерухоме майно, що знаходиться в Ленінському районі міста Полтава та відносно майна, по якому вже приймалось рішення про відмову у задоволенні позову Господарським судом Полтавської області від 26.10.2010 року у справі №14/406-9/19.

Також, вказують, що місцевий суд, вирішуючи даний спір, навіть не з`ясував, хто є реальним власником спірного майна.

Окрім того, зауважують, що ТОВ «Фірма «Ремі ЛТД» надавався дозвіл на встановлення тимчасової стаціонарної споруди на умовах особистого земельного сервітуту на земельних ділянках з обмеженим правом використання (заборона будівництва капітальних споруд), відтак, спірне нерухоме майно збудовано самовільно, за відсутності прийняття його в експлуатацію.

Відтак, вважають, що судом першої інстанції неправомірно розглянуто та затверджено мирову угоду, якою визнано право власності на майно (кафе), яке зведено самочинно, чим також порушено права органу контролю у сфері ведення будівельних робіт - ДАБІ України, та власника земельних ділянок комунальної форми власності - Полтавської міської ради.

Вказують, що в матеріалах справи відсутні докази щодо звернення сторін до територіального органу ДАБІ України про отримання дозволу про початок будівельних робіт, прийняття забудови до експлуатації, а місцевий суд не залучив вказаний орган до участі у справі, як особу, на яку державою покладено обов`язок прийняття до експлуатації нерухомого майна, в тому числі і самочинно переобладнаного.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на законність та обгрунтованість ухвали місцевого суду, прохає залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вказує, з посиланням на положення Конституції України, ЦПК України, ЗУ «Про прокуратуру», ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», практику ЄСПЛ, Верховного Суду, що при зверненні до суду з апеляційною скаргою на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 29.03.2018 року у справі №554/1598/18, прокурор вийшов за межі власних повноважень та діяв без наявності підстав для такого представництва.

Відтак, вважає, що своїми діями прокурор фактично дає привід для конфлікту інтересів сторін справи та таке втручання у розгляд справи шляхом оскарження рішення завдає шкоди зовнішнім ознакам справедливого судового розгляду та принципу рівності сторін.

Зауважує, що, на його (позивача) думку, прокурор своїми діями здійснює вплив на рішення суду, і такий вплив потенційно може бути не на користь первинних сторін справи, яких таке рішення влаштовувало.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, детально проаналізувавши надані сторонами докази та наведені доводи, проходить до висновку про наявність у прокурора підстав для звернення до апеляційного суду зі скаргою на ухвали суду у даній справі, з урахуванням наступного.

Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Так, згідно ч.4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Частинами 1,2 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Нормами ч.ч.3,4 ст.56 ЦПК України визначено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Відтак, виходячи з системного аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

З аналізу змісту апеляційної скарги вбачається, що прокурором обґрунтовано, в чому саме було порушено права та законні інтереси Полтавської міської ради та ДАБІ України.

Так, зокрема, зазначалось, що судом першої інстанції неправомірно розглянуто та затверджено мирову угоду, поза межами предмету та підстав позовних вимог, чим порушено права та інтереси інших, не залучених до участі у справі, осіб, а саме, органу контролю у сфері ведення будівельних робіт - ДАБІ України, та власника земельної ділянки комунальної форми власності - Полтавської міської ради. Зауважувалось, що вирішуючи даний спір, місцевий суд не з`ясував, хто є реальним власником спірного майна, не врахував, що ТОВ «Фірма «Ремі ЛТД» надавався дозвіл на встановлення тимчасової стаціонарної споруди на умовах особистого земельного сервітуту на земельних ділянках з обмеженим правом використання (заборона будівництва капітальних споруд). Відтак, спірне нерухоме майно збудовано самовільно, за відсутності відомостей про звернення сторін до територіального органу ДАБІ України щодо отримання дозволу про початок будівельних робіт, прийняття забудови до експлуатації.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Матеріалами справи установлено, що 05.03.2019 року за вих. №0512-122 вих-19 Першим заступником прокурора Полтавської області А. Глушко, в порядку ст.ст.23,24 ЗУ «Про прокуратуру», ст.ст.56,57 ЦПК України було направлено до Полтавської міської ради та ДАБІ України повідомлення щодо здійснення представництва інтересів держави в особі вказаних органів шляхом апеляційного оскарження судового рішення у справі за №554/1598/18 (а.с.79).

З наведеного вбачається, що Полтавська міська рада та ДАБІ України в повній мірі були обізнані про наявність судового рішення у справі №554/1598/18, яким порушено їх права та законні інтереси. Проте, жодних дій щодо захисту своїх прав вони не вчинили, в чому суд апеляційної інстанції вбачає явне"Не здійснення захисту", що знайшло своє вираження в усвідомленій пасивній поведінці уповноважених суб`єктів владних повноважень - Полтавська міська рада та ДАБІ України усвідомлюють порушення інтересів держави, мають відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертаються.

Окрім того, ні Полтавською міською радою, ні ДАБІ України, в порядку ч.4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру", не оскаржено наявність підстав для їх представництва прокурором. Самостійно апеляційні скарги на судові рішення вказаними органами також не подано.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що прокурором в повній мірі доведено наявність у нього повноважень для звернення до апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 29 березня 2018 року.

У судовому засіданні прокурор доводи апеляційної скарги підтримав та прохав її задовольнити.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнав, прохав її відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Представник Полтавської міської ради апеляційну скаргу підтримав та не заперечував щодо її задоволення.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, у березні 2018 року позивач звернувся до місцевого суду з позовом до ТОВ «Фірма «Ремі ЛТД» про зобов`язання виконання рішення, в якому прохав зобов`язати відповідача виконати належним чином зобов`язання про передачу позивачу у власність громадського будинку загальною площею 171,1 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.1-2).

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 20.03.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по даній справі, призначено судове засідання (а.с.50).

27.03.2018 року сторонами по справі подано до місцевого суду спільну заяву про визнання мирової угоди та, як додаток, приєднано проект мирової угоди, затвердити яку бажають сторони (а.с.58--59).

Після цього, як зазначено вище, ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 29 березня 2018 року, визнано та затверджено мирову угоду, укладену між сторонами у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Ремі ЛТД» про зобов`язання виконання рішення (а.с.61-63).

Постановляючи оскаржувану ухвалу місцевий суд виходив із того, що вказана мирова угода не суперечить закону, не порушує права інших осіб, вчинена в інтересах обох сторін, а тому наявні підстави для вирішення спору у добровільному порядку.

Проте, такий висновок суду не відповідає встановленим по справі обставинам та не ґрунтується на законі, виходячи з наступного.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Частиною один статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Статтею 1 та частиною першою статті 2 ГПК України визначено юрисдикцію та повноваження господарських судів, установлено порядок здійснення судочинства у господарських судах, а також регламентовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом п.3 ч.1 ст.20 ГЦК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Корпоративним правом є право власності на статутний капітал юридичної особи або його частку (пай), включаючи права на управління, отримання відповідної частки прибутку такої юридичної особи, а також активів у разі її ліквідації відповідно до чинного законодавства, незалежно від того, чи створена така юридична особа у формі господарського товариства, підприємства, заснованого на власності однієї юридичної або фізичної особи, або в інших організаційно-правових формах.

Ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

При цьому, як убачається зі змісту позову, підставою для його подання стали вимоги ОСОБА_2 , щодо зобов`язання виконання відповідачем умов Протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Фірма «Ремі ЛТД», де вирішувалось питання його виходу з Товариства та у зв`язку з цим повернення йому 50% статутного капіталу в натуральній формі, шляхом передачі позивачу у власність нерухомості - громадського будинку загальною площею 171,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

Відтак, предметом позовних вимог в цій справі є чітко виражений корпоративний спір між Товариством та його учасником, що вибув, а такі правовідносини, як убачається з наведеного вище, підлягають вирішенню в порядку господарського судочинства, як за суб`єктним складом так і за предметністю та підставами вимог.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що місцевий суд не звернув уваги на те, що такий спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки не стосується захисту цивільного права особи, а підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, за наявності у правовідносинах, що склались між сторонами корпоративного спору.

Відповідно п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно ч.1 ст.256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

За таких обставин, оскаржувана ухвала місцевого суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі та роз`ясненням ОСОБА_2 права на звернення до суду в порядку господарського судочинства.

Відтак, доводи апеляційної скарги в основному є слушними та такими, що заслуговують на увагу.

Статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною один якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.5 ст.142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Так, матеріалами справи установлено, що за подачу апеляційної скарги на ухвалу місцевого суду прокуратурою було сплачено 1921,00 грн. судового збору, який підлягає до стягнення з позивача у визначеному розмірі.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Керуючись ст.368, п.4 ч.1 ст.374, ч.1 ст.377, ст.ст.382,383,384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі: Полтавської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, - задовольнити частково.

Ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 29 березня 2018 року, - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Ремі ЛТД» про зобов`язання виконання рішення, - закрити.

Роз`яснити ОСОБА_2 йогоправо на звернення до суду в порядку господарського судочинства.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Прокуратури Полтавської області 1921,00 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну гривню 00 коп.) грн. сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ : Т.О. Кривчун

СУДДІ: С.М. Бондаревська

О.Ю. Кузнєцова