17.05.2019 Єдиний унікальний номер 205/1582/19
Єдиний унікальний номер № 205/1582/19
Провадження № 2/205/1338/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2019 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді - Басової Н.В., за участю секретаря судового засідання - Піменової М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності,

Представник позивача ОСОБА_3 , представник відповідача ОСОБА_8. -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 14.02.2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що на підставі договору дарування частини домоволодіння від 09.10.2008 року ОСОБА_4 подарувала позивачу 2/3 частин домоволодіння АДРЕСА_1 Власника 1/3 частини вказаного домоволодіння ОСОБА_4 вже не пам`ятала, а позивач ніколи його не бачив та не знав. Домоволодіння є старим та було у досить занедбаному стані, там ходили волоцюги, палили багаття, ночували, винесли всі комунікації, внаслідок чого будинок відключили від світло-, газо- та водо- постачання. Позивач встановив огорожу, відремонтував частково будинок, зробив зливну яму, сплачував податок на землю тощо. Для відновлення усіх комунікацій у позивача вимагали згоду співвласника. Позивач намагався встановити співвласника. Голова Квартального комітету № 5 надала позивачу копію договору від 18.06.1970 року, укладеного між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець). Згідно зазначеного договору право власності на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 Місцезнаходження ОСОБА_2 не відоме. З часу отримання в дарунок 2/3 частин домоволодіння позивач з жовтня 2008 року володіє домоволодінням в цілому, у тому числі і 1/3 частиною житлового будинку АДРЕСА_1 , встановив нові ворота, огорожу, частково відремонтував будинок, доглядав земельну ділянку, сплачував земельний податок на всю земельну ділянку.

Позивач, уточнивши позовні вимоги в редакції від 14.05.2019 року, просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/3 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 53,3 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м., що належала ОСОБА_2 , 1924 р.н., на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою ДДНК 18.06.1970 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1477, зареєстрованого в КП ДМБТІ в реєстрову книгу за № 108 за реєстраційним № 73 від 24.06.1970 року.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 . - адвокат Сорока Т.В. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник відповідача - територіальної громади в особі Дніпровської міської ради просила відмовити в задоволенні позову.

Відповідач - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування частини домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Кретовою Н.Б. 09.10.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4618, укладеного між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровуваний), 2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 7-8).

Власник 1/3 частини вказаного домоволодіння був позивачу не відомий.

Будинок старий, побудований в 1895 р., та знаходиться в досить занедбаному стані. Позивач встановив огорожу, частково відремонтував будинок, зробив зливну яму, сплачував податки за землю тощо.

Позивач звернувся до голови квартального комітету № 5 з метою встановлення власника 1/3 частини домоволодіння, яка надала позивачу копію договору купівлі-продажу, посвідченого Другою ДДНК 18.06.1970 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1477, зареєстрованого в КП ДМБТІ в реєстрову книгу за № 108-73 24.06.1970 року, відповідно до якого власником 1/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с. 94-95).

Місцезнаходження ОСОБА_2 , 1924 р.н., невідоме.

Позивач з жовтня 2008 року володіє домоволодінням АДРЕСА_1 в цілому, у тому числі і 1/3 частиною житлового будинку, встановив нові ворота, огорожу, частково відремонтував будинок, доглядав земельну ділянку, сплачував земельний податок на всю земельну ділянку (а.с. 79). Зазначені обставини підтвердили також допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7

Спірне майно складається з 1/3 частини житлового будинку літ. А-1, загальною площею 53,3 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м., та споруди № 1, ворота.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю.

До набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають права на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Отже, давнісний володілець має право на захист свого володіння. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років.

Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна.

Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом передбаченого в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов`язку повернути річ власнику, а також йому не пред`являвся правомочною особою позов про повернення майна.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на чуже нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Враховуючи зазначені положення, слід дійти висновку, що за наявності підстав вважати, що власник майна (якщо такий є) упродовж тривалого часу не виявляє наміру визнати спірне майно своїм, тобто він погодився із його втратою, таке майно може бути визнано власністю фактичного добросовісного володільця.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду № 910/17274/17 від 04.12.2018 року.

Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем в порядку набувальної давності право власності на 1/3 частину домоволодіння, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки позивач з 2008 року добросовісно володів зазначеним майном, продовжує відкрито, безперервно ним володіти до теперішнього часу, тобто більш ніж 10 років.

Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги законні та обґрунтовані, а, отже, підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15-16, 316, 319, 322, 328, 344 ЦК України, ст. ст. 4, 12-13, 82, 141, 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації, АДРЕСА_1 ) право власності за набувальною давністю на 1/3 частину домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 53.3 кв.м., житловою площею 29.7 кв.м., що належала ОСОБА_2 , 1924 р.н. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою ДДНК 18.06.1970 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1477, зареєстрованого в КП ДМБТІ в реєстрову книгу за № 108 за реєстраційним № 73 від 24.06.1971 року.

Апеляційна скарга на рішення суду, яка відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 27 травня 2019 року.

Суддя Н.В. Басова