ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/904/19 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 310020000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Ткач О. І., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

представника апелянта ОСОБА_1 -

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та його

представника ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 червня 2019 року (ухвалене суддею Ромазаном В.В., повний текст якого складено 01 липня 2019 року) у цивільній справі № 607/13692/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що згідно рішення Овруцького районного суду Житомирської області області від 19 березня 2010 року з відповідача стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення нею повноліття. Постановою державного виконавця ВДВС Тернопільського районного управління юстиції 28.07.2010 року відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2-944/10, виданого на виконання зазначеного судового рішення. Посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконував рішення суду по сплаті аліментів, просила стягнути пеню за прострочення сплати аліментів станом на 01.07.2018 року в розмірі 4923,09 грн.

У лютому 2019 року позивач збільшила розмір позовних вимог і просила стягнути на її користь пеню за прострочення сплати аліментів станом на 01.01.2019 року в розмірі 199 736,07 грн., яку розраховувала за період прострочення з вересня 2010 року по грудень 2018 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 червня 2019 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 10390 (десять тисяч триста дев`яносто) грн. неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01.09.2010 по 01.01.2019 року.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права і невірне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначає, що суд невірно визначив граничний розмір пені, яка підлягає стягненню, оскільки її розмір повинен був обмежуватись (визначатись) заборгованістю по аліментах за кожен місяць окремо в якому вона виникла, а не загальним розміром заборгованості станом на 01.01.2019 року..

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує, що позивач звернулась з позовом на момент, коли уже діяло обмеження про граничний розмір стягнення пені, яка не може бути більша 100% заборгованості. Таким чином встановивши, що заборгованість по сплаті аліментів за період з 01.09.2010 року по 01.01.2019 року, станом на 01.01.2019 року, становить 10390 грн. та беручи загальний розмір пені зі сплати аліментів -199736, суд вірно застосував чинну норму ст. 196 СК України та стягнув пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 10390 грн, що не перевищує граничного розміру 100% заборгованості.

Зазначає, що розрахунок пені наведений позивачем в апеляційній скарзі не відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, щодо спірних правовідносин.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , апеляційну скаргу підтримав зіславшись на доводи викладені в позовній заяві і апеляційній скарзі.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 , апеляційну скаргу заперечили на підставі доводів викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах її доводів, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.09.2008 року, який на даний час розірвано.

У даному шлюбі у них народився син ОСОБА_5 , 02.03.2009 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 19 березня 2010 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, вирішено стягувати із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 09.02.2010 року до 02.03.2012 року, тобто до досягнення ОСОБА_8 повноліття.

На виконання вищевказаного судового рішення, 19.03.2010 року Овруцьким районним судом Житомирської області видано виконавчий лист №2-944/10, який був пред`явлений до виконання.

Постановою головного державного виконавця відділу ДВС Тернопільського районного управління юстиції від 28.07.2010 року відкрито виконавче провадження з приводу виконання зазначеного виконавчого листа.

Постановою начальника відділу Тернопільського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 11.04.2018 року прийнято виконавче провадження №20500134 з примусового виконання виконавчого листа №2-944/10 виданого 19.03.2010 року Овруцьким районним судом.

Як вбачається із розрахунку заборгованості по аліментах, наданого старшим державним виконавцем Тернопільського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції від 02.04.2019 року №16466, станом на 01.04.2019 року за ОСОБА_3 рахується переплата в сумі 38,05 грн.

Однак, ОСОБА_3 при сплаті аліментів за період з 2010 по 2018 рік допускав несвоєчасну сплату аліментних платежів, унаслідок чого ним було допущено заборгованість: за період з вересня 2010 року по грудень 2010 року у розмірі 1722,20 грн. (2720,60-998,40), де 2720,60 - підлягало сплаті; 998,40 - фактично сплачено; за 2011 рік - 1946 грн. (4946-3000), де 4946 - підлягало сплаті; 3000 - фактично сплачено; за 2012 рік - 2938 грн.(6469-3530), де 6468 - підлягало сплаті, 3530 - фактично сплачено; за 2013 рік - 2494 грн.(7014-4520), де 7014 - підлягало сплаті, 4520 - фактично сплачено; за 2015 рік - 1181 грн. (9381-8200), де 9381 - підлягало сплаті, 8200 - фактично сплачено; за 2016 рік, 109 грн., (11134-11025), де 11134 - підлягало сплаті, 11025-фактично сплачено.

Таким чином, загальна сума заборгованості за вказані роки у ОСОБА_3 склала 10 390 грн. За 2014, 2017, 2018 роки у відповідача рахувалась переплата у розмірі 2418 грн., 396 грн. та 4653,75 грн., відповідно, які були спрямовані на погашення існуючої заборгованості за попередні роки.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідальність платника аліментів за прострочення сплати аліментів обмежується 100% заборгованості, яка існувала станом на 01.01.2019 року (дату пред`явлення вимог).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції на підставі наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Згідно ч.1 статті 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Позивач в заяві про збільшення позовних вимог від 18.02.2019 року (а.с. 80-86) просила стягнути пеню станом на 01.01.2019 року та подала розрахунок сум неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів згідно якого загальна сума пені (неустойки) станом на 01.01.2019 року становить 199736,07 грн.

Суд першої інстанції обґрунтовано погодився з поданим розрахунком пені, оскільки такий розрахунок відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц та не спростований відповідачем.

Вірність вказаного розрахунку підтверджується і відповідачем у справі в відзиві на апеляційну скаргу.

Здійснюючи розрахунок пені, суд першої інстанції вірно врахував положення ч.1 ст. 196 СК України в тій частині, що розмір пені обмежений розміром заборгованості.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 195 Сімейного кодексу України державним виконавцем здійснено розрахунок заборгованості по сплаті аліментів, який свідчить про те, що станом на 01.01.2019 року у відповідача була заборгованість по аліментних платежах за період з 01.09.2010 року по 01.01.2019 року в розмірі 10390 грн.

Сторони вказаного розрахунку державного виконавця не оскаржували і не спростували в суді першої інстанції.

Таким чином саме з такого розміру заборгованості - 10390 грн. суд першої інстанції виходив при визначенні розміру неустойки (пені) яка підлягає стягненню, що в свою чергу відповідає вимогам ст.ст. 195, 196 СК України.

Вказане спростовує доводи апеляційної скарги про те, що суд допустився помилки у розмірі стягнення.

Таким чином з врахуванням вказаного, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів наведених в апеляційній скарзі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони в межах ними понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 червня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2019 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Ткач О.І.

Ходоровський М.В.