КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/237/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2019 року місто Київ

справа № 761/17913/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

В обгрунтування вимог посилалася на те, що 03 червня 2015 року між нею та ОСОБА_6 укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого позивач передала у власність ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 204000 доларів США, а останній зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів до 03 червня 2016 року без сплати процентів.

Вказувала, що в рахунок забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором позики 03 червня 2015 року між нею та ОСОБА_1 , яка є дружиною позичальника було укладено договір іпотеки, згідно умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку позивачу квартиру АДРЕСА_1 . Зазначала, що ОСОБА_6 порушив взяті на себе зобов'язання за договором позики, внаслідок чого, нею в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом передачі права власності на вказану квартиру позивачу.

Зауважувала, що згідно довідок про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданих ОСББ «Науковець» від 16 квітня 2015 року та від 23 лютого 2017 року у спірній квартирі зареєстровані відповідачі: ОСОБА_7 (мати попередньої власниці квартири), ОСОБА_1 (попередня власниця квартири), ОСОБА_4 (повнолітня дочка попередньої власниці квартири).

Вказувала, що починаючи з червня 2015 року у вказаній квартирі відповідачі не проживають, після переходу до неї права власності на вказану квартиру останні добровільно не знялись з реєстрації, чим порушують її право власності, внаслідок чого вона позбавлена можливості реалізовувати своє законне право на володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Зазначала, що у зв`язку з реєстрацією в спірній квартирі відповідачів, вона несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, а тому для захисту свого порушеного права змушена звернутися до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі по 640 грн. з кожного.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 01 березня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції не було встановлено обставини справи в повному обсязі, рішення ухвалено лише з позиції позивача та не була з`ясована позиція відповідачів.

Вказував, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав та вважає, що належним способом захисту цивільних прав позивача у даному випадку є позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення зареєстрованих осіб на підставі положень ст.109 ЖК УРСР та ст.40 Закону України «Про іпотеку».

Зазначав, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих у позику коштів, а тому відсутні правові підстави для виселення мешканців із цієї квартири без надання їм іншого постійного житла.

Зауважував, що наразі у спірній квартирі знаходяться особливо цінні для сім`ї апелянта речі, забрати які позивач не надає можливості, обмеживши доступ до квартири та вважає, що у випадку задоволення позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відповідачі будуть зняті з реєстрації місця проживання без забезпечення вільного доступу до квартири для отримання власних речей, що в ній знаходяться.

Від представника позивача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в якому останній проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідачі: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, в тому числі і через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

А відтак, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 червня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого позивач передала у власність позичальника грошові кошти у розмірі 204000 доларів США та останній зобов'язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк до 03 чеврня 2016 року.

В рахунок забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором позики грошових коштів, 03 червня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П., зареєстрований в реєстрі за №744, згідно умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку позивачу квартиру АДРЕСА_1 .

У зв'язку із невиконанням взятих на себе зобов'язань за договором позики грошових коштів, в рахунок виконання основного зобов'язання, ОСОБА_3 21 листопада 2016 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та зареєстровано право власності на квартиру на своє ім'я, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданих ОСББ «Науковець» від 16 квітня 2015 року №7/д та від 23 лютого 2017 року у спірній квартирі зареєстровані відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4

З довідки ОСББ «Науковець» від 06 квітня 2017 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 у 2010 році розпочато роботи по капітальному ремонту квартири, які не завершені по теперішній час, у зв'язку з чим квартира не придатна для проживання.

06 квітня 2017 року сусідами з квартири АДРЕСА_3 складено акт, затверджений керуючим ОСББ «Науковець» про те, що з червня 2015 року у спірній квартирі ніхто не проживає.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала на те, що відповідачі не проживають в спірній квартирі, не несуть витрат по оплаті комунальних послуг, не є членами її сім'ї, у зв`язку з цим просила захистити своє порушене право шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 , яка є її власністю.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.589 ЦК України та ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

З матеріалів справи вбачається, що 28 листопада 2016 року позивачем на ім'я відповідача ОСОБА_1 було направлено вимогу, в якій ОСОБА_3 вимагала добровільно звільнити квартиру від речей, передати ключі, зняти з реєстрації зареєстрованих осіб протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Однак, вказана вимога виконана не була.

Абзацом 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено підстави зняття з реєстрації місця проживання. Серед таких підстав є, зокрема: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Тобто, право відповідачів користуватися житловим приміщенням є похідним від права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 . Припинення права власності ОСОБА_1 на вказану квартиру припиняє і право її та членів її сім`ї користуватися спірним житлом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції реєстрація відповідачів у спірній квартирі порушує право ОСОБА_3 , як єдиного власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном, а відтак висновок про наявність підстав для задоволення позову є обгрунтованим.

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежність обраного позивачем способу захисту її прав шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням колегія суддів вважає необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті 16 ЦК України.

За змістом ч.3 ст.16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Посилання апелянта на те, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих у позику коштів, а тому відсутні правові підстави для виселення мешканців із цієї квартири без надання їм іншого постійного житла колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем не заявлялися вимоги про виселення відповідачів.

Крім того, як вбачається з відомостей з реєстру власності на нерухоме майно відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належить інше нерухоме майно: квартира за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 98,00 кв.м, житловою площею 71,30 кв.м. та садовий будинок за адресою: АДРЕСА_5 .

Доводи апеляційної скарги про те, що у спірній квартирі знаходяться особливо цінні для сім`ї апелянта речі, які вони не мають можливості забрати, оскільки позивач перешкоджає їм у цьому колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки доказів про наявність у квартирі вказаних речей та про те, що позивач не надає можливості відповідачам забрати зазначені речі ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 надано не було.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: