ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/991/18 Номер провадження 22-ц/814/341/19Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В. М. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді Хіль Л.М.

Суддів: Карпушина Г.Л., Прядкіної О.В.,

Секретар: Григоришина М.В.,

За участі: відповідача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 квітня 2018 року по справі за позовом органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Ганночки Валентини Михайлівни, за участю третьої

особи- ОСОБА_5 , про визнання правочину недійсним.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради звернувся до суду з вказаним позовом та з урахуванням уточних вимог, просив визнати договір купівлі-продажу квартири № 2157 від 30.11.2017 року посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавського області Ганночкою В.М., щодо квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 недійсним.

Також просив зобов`язати приватного нотаріуса Кременчуцького нотаріального округу Полтавської області Ганночку Валентину Михайлівну внести відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: скасувати рішення про державну реєстрацію запису № 38448153 від 30.11.2017 року про право власності власника ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу з послідуючим виключенням рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень з Державного реєстру речових прав нерухомого майна та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна; зареєструвати право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за попереднім власником ОСОБА_4

В обгрунтування позову вказував, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно до рішення виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради №74 від 11.04.2017 року має статус дитини, позбавленої батьківського піклування.

Відповідно до п.1.1цього рішення за дитиною, позбавленою батьківського піклування, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 збережено право на користування житловою площею в АДРЕСА_1 за місцем реєстрації.

Вказують, що згідно договору купівлі-продажу квартири № 2157 від 30.11.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцього міського нотаріального округу Полтавської області Ганночкою В.М., квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , мати малолітньої ОСОБА_3 - ОСОБА_4 продала ОСОБА_1 без дозволу органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради на укладення угоди щодо продажу спірної квартири в якій зареєстрована малолітня ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вважали, що даний правочин порушує право користування житлом малолітньої дитини.

Рішенням Октябрського районого суду м. Полтави від 12 листопада 2018 року по справі за позовом органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради ( в інтересах малолітньої ОСОБА_3 ) до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Ганночки В.М., третя особа: ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним - задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу квартири № 2157 від 30.11.2017 року посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавського області Ганночкою В.М., щодо квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , недійсним.

Зобов`язано приватного нотаріуса Кременчуцького нотаріального округу Полтавської області Ганночку Валентину Михайлівну внести відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме:

-скасувати рішення про державну реєстрацію запису № 38448153 від 30.11.2017 року про право власності власника ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу з послідуючим виключенням рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень з Державного реєстру речових прав нерухомого майна та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ;

- зареєструвати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за попереднім власником ОСОБА_4

Не погодившись з рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що під час укладення договору купівлі- продажу у дитини ОСОБА_3 було відсутнє право власності на спірну квартиру.

Крім того, вказував, що при укладенні спірного договору нотаріус отримав від відповідачки - ОСОБА_4 довідку з Житлово-експлуатаційного кооперативу «Космічний» про те, що в спірній квартирі ніхто не зарєстрований, в тому числі і малолітні діти.

Вважав, що дії нотаріуса є правомірні, оскільки чинне законодавство передбачає обов`язковий дозвіл органу опіки та піклування лише при укладенні договорів щодо їх майнових прав.

Зазначав, що сам по собі факт вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування не є безумовною підставою для визначення правочину недійсним.

Ухвалюючи рішення місцевий суд не врахував, що скасування реєстрації і поновлення реєстрації нерухомого майна за попереднім власником є обов`язком органу Державної реєстрації, а тому покладення вказаних обов`язків на нотаріуса є незаконним.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що згідно рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21.03.2017 року ОСОБА_4 позбавлено батьківських прав відносно її доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно рішення виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради №74 від 11.04.2017 року ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 має статус дитини, позбавленої батьківського піклування.

Пунктом 1.1. цього рішення за дитиною, позбавленою батьківського піклування, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , збережено право на користування житловою площею в АДРЕСА_1 за місцем реєстрації.

Місцевим судом також встановлено, що згідно листа Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області щодо перевірки ймовірності порушених житлових прав малолітньої ОСОБА_3 , перший заступник керівника Полтавської місцевої прокуратури Д. Бондарець листом № 110-1879 вих. 18 від 25.01.2018року повідомив, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, власником квартири АДРЕСА_1 на даний час є ОСОБА_1 право власності ним набуте на підставі договору купівлі-продажу квартири № 2157 від 30.11.2017року, укладеному з ОСОБА_4 ( т.1 а.с.20)

В суді перешої інстанції позивач суду пояснив, що для вчинення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_4 не зверталася до органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради із заявою про надання дозволу на укладення угоди щодо продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована малолітня ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що договір купівлі -продажу квартири всупереч вимогам закону був вчинений без дозволу органу опіки та піклування, чим було порушено права неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , яка на момент вчинення спірного правочину була зареєстрована та мала право користування вказаним житлом, а тому такий договір є недійсним.

Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність іншої сторони (покупцю), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) та сплатити за нього визначену грошову суму.

Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) зазначених вимог, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України тягне за собою визнання такого правочину недійсним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 3 ст. 215, ст.216 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним у разі заперечення його дійсності однією зі сторін або іншою зацікавленою особою на підставах, встановлених законом. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

У такому випадку, якщо власник майна укладає правочини, який впливаює на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Передбачені ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, є порушення прав дитини на житло внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд під час розгляду справи № 53/8931/16-ц у постанові від 20 лютого 2019 року.

З матеріалів справи вбачається, що згідно рішення виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради № 74 від 11.04.2017 року ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 має статус дитини, позбавленої батьківського піклування.

Пунктом 1.1. цього рішення за дитиною, позбавленою батьківського піклування, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , збережено право на користування житловою площею в АДРЕСА_1 за місцем реєстрації.

Відповідно до ч. 7 ст. 7, ст. 177 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом ч.4 ст. 177 Сімейного кодексу України, дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло.

Аналогічні положення містяться і в ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства».

З аналізу вказаних норм вбачається, що для продажу квартири, право користування яким має неповнолітня ОСОБА_4 , необхідний був дозвіл державного органу опіки та піклування на продаж даного майна.

Однак, всупереч вимогам закону, відповідачка ОСОБА_4 не звернулася до органу опіки та піклування щодо надання попереднього дозволу на продаж квартири.

Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов вірного висновку, що договір купівлі-продажу, всупереч вимог законодавства, був вчинений без дозволу органу опіки та піклування, чим було порушено права неповнолітньої дитини ОСОБА_4 яка на момент вчинення спірного правочину була зареєстрована та мала право користування вказаним житлом, а тому такий договір визнано судом недійсним на підставі частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час укладення договору купівлі- продажу у дитини ОСОБА_3 було відсутнє право власності на спірну квартиру, а тому вчинення правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування не є безумовною підставою для визначення правочину недійсним не заслуговують на увагу, оскільки неповнолітня дитина ОСОБА_4 на момент вчинення спірного правочину була зареєстрована та мала право користування спірним житлом згідно п.1.1 рішення виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради № 74 від 11.04.2017 року.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункту 1 цієї статті, є виправданим.

Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я і моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

З метою захисту прав дітей, законодавець чітко передбачив, що для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що скасування реєстрації і поновлення реєстрації нерухомого майна за попереднім власником є обов`язком органу Державної реєстрації, а не нотаріуса є безпідставними, оскільки відповідно до п. 3 частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено, що нотаріус має право виконувати функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthersv. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

За таких обставин, рішення місцевого суду ухвалено у відповідності до положень матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Таким чином, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367,368,374 ч.1 п.1, ст. 375,382,383,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л.М. Хіль

Судді: Г.Л. Карпушин

О.В. Прядкіна