Справа № 712/993/19
Провадження № 2-о/712/40/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К РА Ї Н И
16 травня 2019 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді ТОКОВОЇ С.Є.
при секретарі МОГИЛА І.С.
за участю заявника ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Черкаси в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення,
В С Т А Н О В И В:
Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, що він отримав поранення при виконанні обов`язків військової служби 29.08.2014 року в районі н.п. Новокатеринівка Старобешівського району Донецької області внаслідок збройної агресії та воєнного конфлікту Російської Федерації проти України. Зазначає, що є членом організації «Всеукраїнський рух «Сила права». Посилається на те, що18.03.2014 року на підставі наказу Черкаського ОМВК № 3 від 18.03.2014 за частковою мобілізацією він призваний на військову службу по мобілізації до військової частини пп НОМЕР_1 , яку проходив у складі 51-ої окремої механізованої бригади Збройних сил України, має звання старшого солдата, займав посаду стрільця-помічника гранатометника. У періоди з 09.07.2014 року по 27.07.2014 року, 29.07.2014 року по 31.08.2014 року безпосередньо приймав участь у бойових діях на сході України.
В кінці лютого на початку березня 2014 року Російські війська окупували Кримський півострів та 20.02.2014 року розпочалася збройна агресія Російської Федерації проти України. В квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України, коли контрольованими, керованими і фінансовими спецслужбами Російської Федерації було проголошено створення «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки». Вказує, що військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.
У серпні 2014 в районі населеного пункту Новокатеринівка Старобешівського району Донецької області проходив військову службу у складі 51-ої окремої механізованої бригади (пп НОМЕР_1 ). Свідоцтвом про хворобу № 1694 від 22.12.2014 року та свідоцтвом про хворобу № 484 від 01.10.2015 року встановлені діагноз та постанова військово-лікарської комісії про причинний зв`язок захворювання, поранення, контузії, каліцтва. Так, травма у вигляді наслідків перенесеної черепно-мозкової травми, струсу головного мозку (29.08.2014 року) у вигляді цефалічного та астено-вегетативного синдромів з незначним порушенням функції центральної нервової системи; наслідки перенесеної акуботравми (29.08.2014 року) у вигляді правобічної сенсоневральної туговухості зі сприйняттям щепітної мови до 0,5 м на праве вухо, дійсно пов`язані з виконанням обов`язків військової служби. За наслідками отриманих травм заявнику надана третя група інвалідності, звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків військового комісаріату та удостоєно пам`ятною відзнакою. Зазначає, що саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією проти України отримав поранення 29.08.2014 року в районі населеного пункту Новокатеринівка Старобешівського району Донецької області. Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту поранення при виконанні обов`язків військової служби 29.08.2014 року в районі населеного пункту Новокатеринівка Старобешівського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, обумовлено тим, що заявник має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.
Заявник в судовому засіданні заяву підтримав повністю, просив її задовольнити.
Представники заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України та Російської Федерації у судове засідання не з"явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв чи клопотань на адресу суду не направили.
На підставі ст. 223 ЦПК України розгляд справи здійснено у відсутність представників заінтересованих осіб.
При цьому суд також враховує висновки Верховного Суду України у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 491/1408/16-ц про встановлення, згідно з якими визначено, що незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на те, що вказана норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. Також визначено, що належним повідомленням про судовий процес є надіслання на адресу Посольства Російської Федерації в Україні відповідного листа.
Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали заяви, суд дійшов такого висновку.
Ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ч. 3 ст. 293 ЦПК України, у порядку окремого провадження розглядаються також інші справи у випадках, встановлених законом.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Судом встановлено, що згідно даних військового квитка Серія НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 , на підставі наказу Черкаського ОМВК № 3 від 18.03.2014 за частковою мобілізацією він призваний на військову службу по мобілізації. Проходив службу до серпня 2014 року у складі у складі 51-ої окремої механізованої бригади Збройних сил України, мав звання старшого солдата, займав посаду стрільця-помічника гранатометника.
Даними свідоцтва про хворобу № 1694 від 22.12.2014 року та свідоцтва про хворобу № 484 від 01.10.2015 року постанови військово-лікарської комісії, солдат ОСОБА_1 29.08.2014 року отримав поранення, у вигляді черепно-мозкової травми, струсу головного мозку наслідками якого є цефалічний та астено-вегетативний синдроми з незначним порушенням функції центральної нервової системи; перенесення акуботравми у вигляді правобічної сенсоневральної туговухості зі сприйняттям щепітної мови до 0,5 м на праве вухо, пов`язані із захистом Батьківщини.
Згідно посвідчення серія НОМЕР_3 від 14 грудня 2015 року, ОСОБА_1 надана ІІІ група інвалідності, як інваліду війни.
У відповідності до положень ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Ст. 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України.
Згідно приписів ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року, цим Законом визначено статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2014 року було схвалено текст такої Заяви, з якої вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин.
Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року № 129-VIII Верховна Рада України звернулася до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Ради Європи, Парламентської Ради НАТО, Парламентської Ради ОБСЄ, Парламентської Ради ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. В 4 абзаці звернення вказано, що від початку агресії наприкінці лютого 2014 року Російська Федерація систематично порушує загальновизнані норми міжнародного права, права людини, в тому числі право на життя мирних громадян України, які стали заручниками терористів на окупованій території Донбасу. Цинізм кремлівської агресії, яка включає активну підтримку терористів на державному рівні, перетворює вбивство безневинних мирних громадян на звичне повсякденне явище. Очевидною є причетність Росії до таких терактів, як збиття цивільного пасажирського літака рейсу МН17, трагедій у Волновасі, Донецьку та Маріуполі.
Згідно положень абзацу 2 Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 року зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків - терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки».
Відповідно до положень ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Приписами ст. 27 Конституції України передбачено, що кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.
Отже, Конституцією України зобов`язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов`язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів.
У Основному законі України визначено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України ( ст. 75 Конституції України). До повноважень якої, зокрема, належить прийняття законів; оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України ( п.3,9 ст. 85 Конституції).
В зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, яка розпочалася 27 лютого 2014 року Верховна Рада України, діючи як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, 27 січня 2015 року прийняла закон «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила, що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року (ст. 1 названого Закону зі змінами та доповненнями).
Як зазначено в цьому Законі його метою є визначення статусу території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації та встановлення особливого правового режиму на цій території та визначила особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб (ст. 2 Закону № 1207-VІІ).
Отже, названим Законом, який є нормативно-правовим актом вищої юридичної сили, встановлено, що з 20 лютого 2014 має місце збройна агресія Російської Федерації проти України, а тому відсутні підстави до визнання цього факту в судовому порядку.
Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, Україна, міжнародною спільнотою та національним законодавством, суд вважає, що на таку вказують також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 року, ІV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 року і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройний конфліктів 1977 року.
Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст. 42 Гаазької конвенції 1907 року: «Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії». Згідно з цією ж ст. 42 Гаазької конвенції 1907 року, територія, до якої застосовано право окупації, повинна «дійсно перебувати під владою ворожої армії», причому «зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність».
Тобто поняття окупації може бути застосоване до територій, зайнятих країною агресором, якщо наявний її фактичний ефективний контроль окупованих територій.
При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 2 ст. 81 ЦПК України.
Виходячи зі змісту постанови військово-лікарської комісії від 16.10.2015 року по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв встановлено, що отримане 29.08.2014 року заявником поранення, наслідками якого є цефалічний та астено-вегетативний синдроми з незначним порушенням функції центральної нервової системи; перенесення акуботравми у вигляді правобічної сенсоневральної туговухості зі сприйняттям щепітної мови до 0,5 м на праве вухо, пов`язані із захистом Батьківщини.
З огляду на означене, суд прийшов до висновку, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя і здоров`я заявника, передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.
Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, про доведеність та обґрунтованість вимог заявника щодо встановлення факту поранення при виконанні обов`язків військової служби 29.08.2014 року в районі населеного пункту Новокатеринівка Старобешівського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_1 , виконуючи службові обов`язки у складі 51-ої окремої механізованої бригади (пп В3938), отримав поранення в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт заявнику необхідно для визначення свого статусу, як жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених Конвенцією про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.
На підставі викладеного вище, керуючись статтею 8 розділу II Конституції України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ст. ст. 212, 213, 214, 234, 256-259 ЦПК України, суд,
Заяву задоволити.
Встановити юридичний факт травмування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 при виконанні обов`язку військової служби 29 серпня 2014 року в районі населеного пункту Новокатеринівка Старобешівського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу ( п.15 Розділу ХII «Перехідні положення» ЦПК України).
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення суду виготовлено 16 травня 2019 року.