621/776/17
РІШЕННЯ
іменем України

21 лютого 2019 року м. Зміїв
Зміївський районний суд Харківської області в складі:
головуючого - Бібіка О.В.
за участю секретаря - Горобець Н.М.
за участю: позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4
представника відповідачів - ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Зміїв в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання 2/3 часток житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель особистою власністю чоловіка, спільною сумісною власністю подружжя, та визнання права власності на 1/3 частку житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд,
27.01.1990 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6
Спадщину у встановлений шестимісячний строк прийняли: вона, ОСОБА_1І, та дочки померлого ОСОБА_3 та ОСОБА_4
Висновок про технічний стан будинку на предмет можливості його експлуатації КП "Архітектурне бюро Зміївського району" був складений лише 23.03.2009. На підставі рішення виконкому Лиманської сільської ради №61 від 25.08.2011, ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право власності від 07.09.2011.
Тобто, померлому чоловіку ОСОБА_6 фактично належить на праві особистої власності 2/3 частки спірного будинку, а саме: 1/2 частка, як частка у спільному майні подружжя та 1/6 частка, як частка у спадщині після померлої дружини ОСОБА_1
Підставою звернення до суду стало те, що в період спільного проживання з чоловіком ОСОБА_6 з 27.01.1990 по 28.03.2016, внаслідок їх спільних грошових та трудових затрат, істотно збільшився в своїй цінності спірний будинок, тобто 2/3 частки є їх з чоловіком спільною сумісною власністю подружжя, а відповідно 1/3 частка є її власністю.
Вона має великий трудовий стаж (більше 36 років), є ветераном праці, її заробітна плата, пенсія та додатковий дохід від продажу вирощеної сільськогосподарської продукції (проса) та виготовлення віників, які вона продавала, і всі доходи разом з чоловіком витрачалися на капітальний ремонт будинку, газифікацію літньої кухні, будинку, проведення водопроводу до літньої кухні, будівництво зливної ями, убиральні, колонки, оштукатурення стін в будинку та літній кухні, демонтаж та заміну старих дерев'яних вікон на нові - металопластикові, демонтаж та заміну старих дерев'яних дверей в будинку та літніх кухні та заміну на металеві, придбання та укладення лінолеуму в коридорі та веранді будинку та в літній кухні.
На придбання та проведення відповідних робіт витрачалися значні суми грошових коштів.
Оскільки 2/3 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що є особистою власністю чоловіка ОСОБА_6, який помер 28.03.2016, за час їх шлюбу внаслідок спільних грошових та трудових затрат істотно збільшилися в своїх вартості, вважає, що саме 2/3 частки є спільною сумісною власністю подружжя , де половина є саме її власністю, як дружини.
18.04.2017 ухвалою судді відкрито провадження в справі.
19.06.2017 від відповідачів надійшли заперечення проти позовних вимог ОСОБА_1, де зазначено, що позовні вимоги вони не визнають, вважають їх необґрунтованими та безпідставними.
24.07.1987 року їх мати померла і вони залишилися проживати з батьком у будинку за вказаною адресою.
Через три роки, а саме 27.01.1990, батько одружився на ОСОБА_7, яка і на даний час проживає у спірному будинку.
Жодних суттєвих змін чи прибудов, збільшення площі нерухомого майна, за час спільного проживання позивача з батьком. які б істотно збільшили його вартісну цінність та давали давали можливість визнати будинок спільною сумісною власністю подружжя, не відбулося.
Проведення робіт із заміни вікон, дверей, укладення лінолеуму, будівля цегляної вбиральні не дають підстав для визнання за позивачкою права власності на частку в спадковому майні.
Крім того, батько все життя працював на Зміївській ТЕС, отримував велику заробітну платню, а в останні роки і пенсію. Дохід від продажу віників витрачався на потреби сім'ї, а не покращення стану будинку. З 2002 року взагалі землю для вирощування проса не виділяли.
Позивачкою не надано доказів істотного збільшення вартості будинку, як цілісного об'єкту, тому вона має право лише на компенсацію у разі доведеності розміру витрат на проведення ремонтних робіт. Однак, після смерті батька залишилася спадщина у вигляді рухомого майна, питання про поділ якого вони ставлять.
Ухвалою суду від 08.11.2018 закрито підготовче провадження.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 наполягала на задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.
Представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4В - ОСОБА_5 просила відмовити у задоволенні позову.
Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного:
Частинами 1, 3 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Встановлено, що 26.01.1974 ОСОБА_6 та ОСОБА_6 (до шлюбу Грепан) Н.І. зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії 1-ВЛ №326430. (а. с. 16 т.1).
Від шлюбу у подружжя ОСОБА_6 народилося двоє дітей: ОСОБА_6 (після шлюбу ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6 (після шлюбу ОСОБА_4) Н.В., ІНФОРМАЦІЯ_2. (а. с. 11, 12, 14, 15 т.1).
24.07.1987 померла ОСОБА_1, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії III-ВЛ № 376142. (а. с. 16а т.1).
27.01.1990 ОСОБА_6 та ОСОБА_6 (до шлюбу ОСОБА_7) Н.І. зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а. с. 17 т.1).
28.03.2016 помер ОСОБА_6 підтверджується копією свідоцтва про смерть серії I-ВЛ № 537859. (а. с. 18 т.1).
З довідки - підтвердження №6 від 16.01.2016 вбачається, що ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3. (а. с. 27 т. 1).
Проведення вказаних робіт не заперечувалося і відповідачами.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За приписами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Частиною 1 ст. 62 СК України визначено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За приписами статей 69-72 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. (ч. 1 ст. 57 СК України).
Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя.
Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.
Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.
Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.
Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17.
Із порівняльного аналізу технічних паспортів, виготовлених на житловий будинок №69 по вул. Франко в с. Лиман Зміївського району Харківської області, у 1991, 2011 та 2017 роках вбачається, що будинок та надвірні будівлі, окрім колонки №3, побудовані до 1990 року, тобто до реєстрації шлюбу позивача з ОСОБА_6 (а. с. 101-105, 106-109) При цьому, будівлі станом на 2007 рік не збільшилися у своїй площі.
Разом з цим суд звертає свою увагу на те, що 1/2 частка житлового будинку рішенням суду визнана спадковим майном, що залишилося після смерті ОСОБА_1, з яких визнано право власності за відповідачами по 1/6 частці.
При цьому, 1/6 частка спадщини, що залишилась після смерті дружини, не була оформлена за життя ОСОБА_6
Таким чином, з урахуванням вказаної частки у вартості цього спірного майна після здійснення ремонтних робіт, що належить ОСОБА_6, внесок ОСОБА_1, який припадає на останню у вартості на яку збільшилося це майно, з урахуванням понесення спільних витрат подружжям на такі роботи, становить 12,5%/2 = 6,25%. Зазначена частка внесків у вартості поліпшення майна не є істотною.
За таких обставин, на переконання суду, підстав для оголошення вказаного майна спільною власністю подружжя не має. У такому разі позивач вправі лише вимагати грошової компенсації своїх внесків.
При цьому, позивачем не було заявлено позовних вимог про компенсацію витрат, які були понесені безпосередньо нею під час проведення ремонтних робіт у будинку.
Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Аналізуючи вищевикладені обставини, оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 76 - 81, 89, 258, 259, 263 - 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2, місце реєстрації: с. Н.Бишкин Зміївського району Харківської області, вул. Дінецька, 7), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3, місце реєстрації: с. Лиман Зміївського району Харківської області, вул. Франко, 69, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5) про визнання 2/3 часток житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель особистою власністю чоловіка, спільною сумісною власністю подружжя, та визнання право власності на 1/3 частку житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд - відмовити у повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або у порядку частини 2 ст. 354 ЦПК України.
Повний текст рішення складено 22.02.2019.
Головуючий: