Провадження № 22-ц/4808/1050/19
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та скасування запису № 28791727 від 07.11.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою представником адвокатом Жарським Т. В., на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Бабій О.М. 04 червня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

23.11.2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та скасування запису № 28791727 від 07.11.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру.

В заяві зазначила, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 13.10.2016 року у справі № 344/7614/15-ц, яке набрало законної сили 02.02.2017 року, за нею визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Також рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.06.2018 року у справі № 344/6425/17 скасовано запис № 15779941 від 04.08.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 .

Проте, 07.11.2018 року було знято арешт з даної квартири та в цей же день укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 , згідно якого ОСОБА_3 подарувала квартиру відповідачці. Відповідно до запису № 28791727 від 07.11.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачкою було здійснено реєстрацію права власності на подаровану квартиру.

Вказаний правочин порушує публічний порядок та спрямований на порушення її конституційних прав і свобод як законного власника, тому наявні підстави для скасування запису про реєстрацію речового права, так як такий перешкоджає у реєстрації за нею права власності.

Після зміни предмета позову просила суд визнати недійсним договір дарування квартири серія та номер 6948 від 07.11.2018 року, видавник приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Горчак О.С., та скасувати запис № 28791727 від 07 листопада 2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 04 червня 2019 року позов задоволено частково.

Скасовано запис № 28791727 від 07.11.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704,80 грн. судового збору.

В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що не зважаючи на рішення суду від 13.10.2016 року та від 08.06.2018 року, якими визнано за ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру та скасовано відповідні записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на майно за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , про які останній було відомо, вона 07.11.2018 року відчужила квартиру своїй дочці ОСОБА_2 на підставі договору дарування, про що нотаріусом внесені відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відчуження майна ОСОБА_1 здійснено поза її волею, позивачка є законним власником квартири, а тому є всі підстави для скасування запису про реєстрацію права власності на квартиру за відповідачкою ОСОБА_2 , оскільки саме наявність даного запису перешкоджає у реєстрації права власності позивачки на підставі рішення суду від 13.10.2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування квартири серія та номер 6948 від 07.11.2018 року, суд посилався на те, що цей договір є нікчемним, оскільки ОСОБА_3 не була законним власником квартири і не мала права розпоряджатися нею, а також такий правочин порушує публічний порядок.

ОСОБА_1 не була стороною вказаного договору, тому немає підстав для визнання договору недійсним. Рішенням суду від 13.10.2016 року вже передано у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що ОСОБА_3 придбала квартиру на електронних торгах та на підставі акта про проведені електронні торги нотаріусом посвідчено право власності на квартиру. Таким чином, ОСОБА_3 правомірно набула у власність квартиру, була її добросовісним набувачем та законним власником на момент дарування майна відповідачці.

Правомірність набуття ОСОБА_3 квартири у власність підтверджується передбаченим порядком примусової реалізації майна, згідно якого дотримання процедури реалізації майна і перевірка наявності обтяжень щодо нього покладається на органи примусового виконання рішення, та належним виконанням ОСОБА_3 , як покупцем, обов`язку щодо внесення коштів за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби, а також належним оформленням права власності на майно.

При цьому, апелянт посилається на ч.1 ст. 330 ЦК України, відповідно до якої, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

А згідно ч.2 ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Крім цього, суд не врахував, що на момент укладення оспорюваного правочину припинення права власності ОСОБА_3 не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тому у зв`язку з відсутністю державної реєстрації, як офіційного визнання державою факту припинення речового права на майно, припинення такого права не відбулося, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 334 ЦК України, згідно яких права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Одночасно апелянт вказує на неправомірність посилання суду на висновок експерта у кримінальній справі щодо підроблення правовстановлюючих документів на квартиру як на основну підставу підтвердження законності права власності позивача на майно, оскільки відповідного вироку суду, яким підтверджено даний факт, не було.

Так само, до розгляду справи за позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння не було залучено продавця нерухомого майна, а відсутність відповідача в процесі розгляду справи призвела до неможливості реалізації ним своїх прав, зокрема, щодо залучення відділу державної виконавчої служби.

Також апелянт зазначає, що право на подання позову не є тотожним праву представника на підписання позовної заяви. Суд не витребував у представника позивача договір про надання правової допомоги з метою встановлення повноважень адвоката на представництво позивача у суді, в тому числі на подання та підписання позовної заяви, навіть незважаючи на наявність відповідного клопотання представника відповідача.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує, що з приводу доводів апелянта про статус ОСОБА_3 та відповідачки як добросовісних набувачів має місце судове рішення від 08.06.2018 року, що набрало законної сили 23.01.2019 року, яким скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 . Відповідно суд вчергове підтвердив, що позивачка є законним власником квартири АДРЕСА_1 .

Також представник ОСОБА_1 зазначає про те, що позивачку було залучено до кримінального провадження щодо незаконного заволодіння спірною квартирою на підставі підроблених документів в якості потерпілої. За результатами кримінального провадження щодо особи, на яку незаконно було зареєстровано право власності на спірну квартиру та матеріали щодо якої якого було виділено в окреме провадження, 17.05.2019 року Івано-Франківським міським судом ухвалено вирок по справі № 344/20740/18 та визнано цю особу винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Оскільки рішенням Івано-Франківського міського суду від 13.10.2016 року за позивачкою визнано право власності на спірну квартиру та рішенням цього ж суду від 08.06.2018 року також встановлено дану обставину, ОСОБА_1 не може бути протиправно позбавлена права власності, що гарантовано ст. 41 Конституції України, а укладений договір дарування квартири порушує публічний порядок та спрямований на порушення конституційних прав і свобод позивачки.

Щодо підтвердження повноважень на представництво сторони представник позивача зазначив, що до суду першої інстанції було подано оригінал ордеру про надання правничої допомоги, який згідно ч. 4 ст. 62 ЦПК України є документом, що підтверджує повноваження адвоката як представника.

Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу не визнала.

Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, однак надіслали клопотання про розгляд справи без їх участі.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2016 року по справі № 344/7614/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2017 року, визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , скасовано запис № 28723038 від 28 жовтня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , витребувано від ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 та передано її ОСОБА_1 (а.с.6-11)

Судами при розгляді справи № 344/7614/15-ц встановлено, що відповідно до довідки ОБТІ від 04.07.2013 року згідно архівних даних на 31.12.2012 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 , на ім`я якої видано свідоцтво про право власності від 26.12.2000 року.

Відповідно до свідоцтва про смерть № НОМЕР_1 ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 21.06.2013 р. ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини ОСОБА_5

Одночасно згідно інформації Департаменту комунального господарства, транспорту і зв`язку спірну квартиру приватизовано розпорядженням міського голови №590-р від 24.11.2000 р. та вона належить спадкодавцю.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_5 за законом, подала в установлений законом строк заяву про прийняття спадщини, отже прийняла спадщину та така належить позивачці з часу відкриття спадщини. Тому прийняття позивачкою спадщини є юридичним фактом виникнення у неї права власності на спірну квартиру.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадах, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,- і за її межами.

Відповідно до вимог ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно з пунктом 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до положень статті 3 цього Закону державна реєстрація прав є обов`язковою. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно частини 4 вказаної статті Закону будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Відповідно до частини 3 цієї статті речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Таким чином, право власності за спадкодавцем ОСОБА_5 визнавалося дійсним згідно з ч. 3 ст. Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", оскільки реєстрація такого права була проведена ОБТІ відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення.

Позивач як спадкоємець вчиняла дії спрямовані на державну реєстрацію набуття речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду від 13.10.2016 року. Однак така реєстрація не була здійснена у зв`язку з тим, що хоча судом скасовано запис № 28723038 від 28 жовтня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_4 , але до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 15779941 від 04.08.2016 року про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, що встановлено судом при розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та не заперечується сторонами.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.06.2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про скасування запису про речові права третіх осіб і визнання права власності задоволено позов ОСОБА_1 та скасовано запис № 15779941 від 04.08.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 (а.с.13-14).

Вказане рішення суду залишено без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 23.01.2019 року та набрало законної сили (а.с.75-81).

В постанові Івано-Франківського апеляційного суду від 23.01.2019 року вказується, що набуття ОСОБА_3 у власність на підставі свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, за реєстровим №208 від 04 серпня 2016 року на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі Акта про проведені електронні торги арештованого майна є втручанням у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном, яке як встановлено рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2017 року, вибуло з її володіння не з її волі. Цим остаточним і законним рішенням суду відновлено право ОСОБА_1 на її мирне володіння майном, тому не можна вважати, що наступні набуття права власності за угодами, у тому числі із прилюдних торгів, позбавляє її абсолютного права на мирне володіння квартирою, яка набута за судовим рішенням.

Крім того, в ході розгляду справи про витребування майна з чужого незаконного володіння за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 ухвалою Івано-Франківського міського суду від 29 травня 2015 року накладено арешт на спірну квартиру до вступу рішення у законну силу (а.с.12).

Івано-Франківським апеляційним судом встановлено та зазначено в постанові від 23.01.2019 року, що відповідно до супровідного листа Івано-Франківського міського суду від 29 травня 2015 року дану ухвалу для відома та виконання надіслано відділу ДВС та учасникам справи.

Рішення суду, за яким вирішено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , набрало законної сили 02 лютого 2017 року після його оскарження в апеляційному порядку (а.с. 9-11).

Відповідно придбання ОСОБА_3 квартири на електронних торгах 27.07.2016 року, складення 03.08.2016 року акта про проведення електронних торгів та внесення запису № 15779941 від 04.08.2016 року про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д., відбувалося під час дії арешту спірної квартири згідно ухвали суду.

Згідно ч.2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Вимоги ст. 330 ЦК України вказують, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

У статті 387 ЦК України закріплено загальне правило, що власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речево-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України.

У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором, права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Вимоги ст. 388 ЦК України передбачають вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача, зокрема, вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

У пункті 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначається, що виходячи зі змісту статті 330 ЦК, добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з частиною другою статті 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до п. 24 вказаної постанови Пленуму вказано, що під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). Разом із тим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача.

У п. 25 постанови Пленуму зазначається, що набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача.

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/5862/16-ц (провадження № 61-19308св18).

Положення ст. 41 Конституції України визначають, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Вказане також відображено в ст. 321 ЦК України, згідно якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

07.11.2018 року укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 , згідно якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.49).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_2 , є нікчемним, оскільки ОСОБА_3 не була законним власником квартири і відповідно не мала права розпоряджатись квартирою. Незважаючи на рішення суду від 13.10.2016 року та від 08.06.2018 року, якими визнано за ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру, і про які ОСОБА_3 було відомо, вона 07.11.2018 року відчужила квартиру своїй дочці ОСОБА_2 .

Водночас безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 набула право власності на квартиру в порядку ст. 330 ЦК України як добросовісний набувач, оскільки майно вибуло з володіння позивачки не з її волі та крім того, набрало законної сили рішення суду, яким задоволено позов ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Не приймаються до уваги доводи апелянта про те, що на момент укладення оспорюваного правочину припинення права власності ОСОБА_3 не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача та не може спростовувати встановлені судом обставини, що підтверджують заявлені позивачкою вимоги.

За змістом частини першої ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, у тому числі шляхом захисту, за яким звернулася до суду позивачка.

Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, а у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини в «пілотному» рішенні « ОСОБА_7 Миколайович Іванов проти України», право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції»).

Верховенство права є одним із пріоритетних принципів закріплених у Конституції України (ст.8 Конституції України).

Згідно ст. 2 ЦПК України верховенство права є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Вимоги ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вказують, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до п.9 ч. 1 ст. 27 вказаного закону державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.11.2018 року № 146287762 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Горчак О.С. 07.11.2018 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 28791727 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 Цей запис проведено на підставі договору дарування квартири № 6948 від 07.11.2018 року видавник: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Горчак О.С. (а.с.15, 50).

Встановивши, що відчуження майна позивача здійснено поза її волею, позивач є законним власником квартири, суд вірно вказав на наявність підстав для скасування запису про реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем ОСОБА_2 , оскільки даний запис перешкоджає ОСОБА_1 зареєструвати право власності на квартиру на підставі рішення суду від 13.10.2016 року та таке скасування є належним способом захисту права власності позивача.

Неспроможними є доводи апеляційної скарги про те, що основною підставою підтвердження законності права власності позивача на майно є висновок експерта у кримінальній справі щодо підроблення правовстановлюючих документів на квартиру, оскільки суд першої інстанції посилався на обставини з приводу права власності, встановлені рішеннями судів, які набрали законної сили.

Так само, доводи скарги щодо неможливості реалізації відповідачем в процесі розгляду справи своїх прав не приймаються до уваги, оскільки відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При цьому слід зазначити, що предметом спору в даній справі є визнання недійсним договору дарування квартири та скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру і сторонами у справі подано належні докази для розгляду спору по суті.

Щодо тверджень представника відповідача про те, що представник позивача не має повноважень на ведення справи в суді та суд не витребував у представника позивача договір про надання правової допомоги з метою встановлення повноважень адвоката на представництво позивача у суді, в тому числі на подання та підписання позовної заяви, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Вимоги ч. 2 ст. 175 ЦПК України вказують, що позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. До позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача (ч. 7 ст. 177 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері.

Представником позивачки до позовної заяви додано ордер та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, що відповідає вимогам ст. 60, 62, 175, 177 ЦПК України (а.с. 18-19). При цьому, ордер не містить застережень щодо обмеження прав представника на вчинення окремих процесуальних дій.

Таким чином, апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 04 червня 2019 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 4 жовтня 2019 року.