П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 травня 2019 року м. Київ

Справа № 752/16311/16-ц

Провадження: № 22-ц/824/4718/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Борисової О.В., Пікуль А.А.,

секретар Глухенька М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Шевченко Т.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності за набувальною давністю,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 .

Мотивувала свої вимоги тим, що вона з 30 березня 1966 року безперервно проживає та користується будинком за адресою: АДРЕСА_1 Вказаний будинок належав на праві власності ОСОБА_6 , яка, в свою чергу, успадкувала його після смерті її сестри ОСОБА_7 Після смерті ОСОБА_6 12 травня 1969 року відкрилася її спадщина, проте жоден із спадкоємців не звертався до уповноважених органів з відповідною заявою про прийняття спадщини. Тобто, позивач, як правнучата племінниця померлої, почала проживати у вказаному будинку ще за життя ОСОБА_6 , продовжила проживати після її смерті і проживає тепер. Позивач не отримувала жодних претензій з боку будь-яких третіх осіб стосовно їх прав, в тому числі права власності на будинок. ОСОБА_2 є страхувальником будинку починаючи з 1980 року. Також вона сплачує комунальні послуги в будинку. У 1998 році позивач, провівши реконструкцію будинку, отримала всі необхідні дозвільні документи для введення будинку в експлуатацію. В тому ж році вона отримала свідоцтво про право власності на будинок, проте в ньому власником зазначена ОСОБА_6 На думку позивача, вказані обставини свідчать про те, що вона володіла будинком відкрито, не приховувала факт знаходження будинку в її володінні та підтверджують безперервність володіння будинком протягом всього строку набувальної давності.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 . в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм процесуального права та порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову, в порушення вимог частини 2 статті 376 ЦПК України помилково посилається на норми чинного ЦК України, в той час, як застосуванню підлягають норми ЦК УРСР, згідно якого, дальні родичі до спадкування не призивались. Також, суд першої інстанції не взяв до уваги обставини при встановленні ознак добросовісності володіння позивачем спірним будинком, що виходячи із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їхній поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, та те, що позивачу не було відомо та не могло бути відомо про особу дійсного власника майна та/або його правонаступника, враховуючи відсутність будь-яких майнових претензій з боку третіх осіб та відсутність інформації про відкриття спадкової справи щодо майна ОСОБА_6 За таких обставин, суд першої інстанції помилково не застосував норми про набувальну давність, які підлягають застосуванню у даній справі. Також вказує, що протягом усього часу Держава в особі уповноважених органів, в тому числі і Київська міська рада, не вчиняли жодних дій щодо перешкоджання позивачу в користуванні спірним будинком.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 6 березня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Відповідач в особі Київської міської ради та треті особи правом відзиву на апеляційну скаргу відповідно до статті 360 ЦПК України не скористались.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Соболівський А.М., який також діє в інтересах третіх осіб, підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав, наведених в ній, та просив її задовольнити.

Представник Київської міської ради Подоляк Р.Ю. заперечував проти апеляційної скарги заперечував, просив в її задоволенні відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, забезпечили явку уповноваженого представника, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що в даному випадку наявні підстави для спадкування майна, що, в свою чергу, виключає можливість застосування інституту набувальної давності. Доводи представника позивача про наявність усіх умов для визнання за ОСОБА_2 права власності за набувальною давністю суперечать обставинам справи та ґрунтуються на помилковому розумінні положень частини 1 статті 344 ЦК України.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погодитись не може з огляду на наступне.

Судовим розглядом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право спадкоємства від 4 вересня 1946 року (т.1, а.с. 66).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла (т.1, а.с. 68).

Спадкова справа після померлої ОСОБА_6 не заводилась.

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 30 березня 1966 року (т.1, а.с. 70).

У вказаному житловому будинку також зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , а також малолітні ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до частини 2 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до частини 4 статті 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За змістом зазначеної норми для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідне добросовісне заволодіння і наявність умов, які б свідчили про те, що встановити попереднього власника не має можливості, а майно, на яке претендує особа, надійшло до неї законно. Мова йде про ситуації, коли власник майна не заявляє про своє право уже тривалий час, тобто, фактично відмовляється від цього майна.

Набувальна давність не стосується випадків заволодіння чужим майном обманним або злочинним шляхом.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного володіння чужим майном.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 вважав, що позивач є спадкоємицею після смерті ОСОБА_6 , однак нею не було прийнято спадщину відповідно в установленому законом порядку, з урахуванням норм Цивільного кодексу України наявні підстави для спадкування позивачем спірного будинку за законом.

Зазначений висновок суду першої інстанції є помилковим.

Відповідно до частини 1 статті 5 ЦК у України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

З матеріалів справи вбачається, що власниця спірного будинку ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , тобто на момент дії Цивільного кодексу УРСР 1963 року.

Отже, судова колегія вважає, що до вказаних правовідносин слід застосовувати положення Цивільного кодексу УРСР 1963 року.

Звертаючись із даним позовом, ОСОБА_2 вказувала, що з 1966 року, тобто, до дня смерті ОСОБА_6 , проживає у спірному житловому будинку та несе весь тягар утримання житла, у 1998 року вона здійснила реконструкцію вказаного будинку та вказувала, що вона є правнучатою племінницею ОСОБА_6

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

За положеннями статті 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Відповідно до статті 530 ЦК УРСР при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

З аналізу вказаних статей вбачається, що на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 положення ЦК УРСР містили вичерпний перелік кола спадкоємців за законом та ОСОБА_2 , як правнучата племінниця, не відносилась до кола спадкоємців за законом, а тому до спадкування не призивалась в силу Закону.

Згідно статті 555 ЦК УРСР спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, зокрема, якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом.

Отже, після смерті ОСОБА_12 належне їй майно перейшло до держави.

Відповідно до правової позиції, висловленої в постанови Верховного Суду від 28 березня 2019 року (№ 61-8009св18) суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною давністю та строк володіння, характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне), обставини, за яких виникло володіння спірним майном, та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння, а також юридичний статус спірного майна.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, судом повинно бути враховано, таке: володіння майном повинно бути добросовісним, тобто особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником; володіння повинно бути відкритим, тобто особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння повинно бути безперервним, тобто воно не повинно перериватися протягом всього строку набувальної давності.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 проживає та користується спірним будинком з 30.03.1966 року, тобто, позивач почала проживати у будинку ще за житття ОСОБА_6 та продовжила проживати після її смерті та проживає дотепер.

Спадщина після смерті ОСОБА_6 ніким прийнята не була, уповноважені державою органи також не вчинили будь-яких дій щодо офомлення в установленому порядку прав права на спадщину.

ОСОБА_2 є страхувальником спірного будинку починаючи з 1980 року, що підтверджується копіями страхових свідоцтв та договорів (т.1, а.с. 71 -105).

Відповідно до наявних в матеріалах справи копій квитанцій про оплату послуг з водопосточання та водовідведення, копій розрахункових документів з оплати послуг газопосточання, копій розрахункових документів з оплати послуг постачання електроенергії, ОСОБА_2 є платником комунальних послуг в спірному будинку.

Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 володіла будинком відкрито, не переховувала факт знаходження будинку у її володінні безпереривно, на протязі всього строку набувальної давності.

Підтвердженням добросовісності володіння скаржником спірним будинком слід вважати і те, що протягом усього часу держава в особі уповноважених органів, а також орган місцевого самоврядування в особі Київської міської ради, не вчиняли жодних дій щодо перешкоджання ОСОБА_2 користування ним.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався лише на можливе порушення прав третіх осіб, які разом із скаржником проживають у спірному будинку. Інших заперечень, які б грунтувались на вимогах чинного законодаства, відповідач протягом всього часу розгляду справи по суті не висловлював, що також свідчить на короисть позивача щодо добросовісності користування спірним майном.

Отже, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності за позивачем на будинок за набувальною давністю, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для його задоволення, а тому рішення суду не відповідає вимогам закону.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності за набувальною давністю на житловий будинок, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове.

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , податковий номер НОМЕР_1 ) право власності за набувальною давністю на домоволодіння в цілому по АДРЕСА_1 , що складається з одного житлового будинку, житловою площею 54,40 (п`ятдесят чотири та сорок) кв.м., загальною площею 108,10 (сто вісім та десять) кв.м.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 16 травня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді О.В. Борисова

А.А. Пікуль