П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/642/19

Номер провадження 22-ц/804/2286/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Баркова В.П., Мироненко І.П.,

секретар судового засідання Сидельнікова А.В.,

сторони :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 липня 2019 року у складі судді Киян Д.В.,

В С Т А Н О В И В:

16 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів і додаткових витрат на дитину.

Обґрунтування позову зазначила, що з 10.07.2004 року по 23.11.2006 року перебувала з відповідачем у шлюбі. Під час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дитина - ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з позивачем, яка її утримує і самостійно виховує. Відповідач кошти на утримання дитини сплачує нестабільно та у розмірі не більше половини прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Водночас спільна дитина має низку захворювань, а станом на 21.12.2018 року перебуває у стані лікування хронічного захворювання, постійно потребує лікування, обстеження та нагляду спеціалістів і окремих заходів оздоровлення. Всі додаткові витрати на дитину позивач несе сама, відповідач в добровільному порядку допомоги не надає. Загалом підтверджені витрати позивача на лікування доньки тільки за період 2018 року склали 10873,27 грн. Вона вважає, що половину понесених і документально підтверджених витрат повинен нести відповідач.

Посилаючись на ст.27 Конвенції ООН про права дитини, ст.ст.141, 181 - 183, 185 СК України, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, починаючи з 15 січня 2019 року і до досягнення повноліття; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину в сумі 5436,63 грн.; в частині стягнення аліментів допустити негайне виконання рішення суду у межах платежу за один місяць; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів і додаткових витрат на дитину задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 січня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 2720,01 грн. У задоволені позовних вимог в іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 липня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що ухвалюючи рішення в частині стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1/6 частини доходу відповідача щомісяця та обґрунтовуючи дане рішення нормами ч.3 ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження», п.1 розділу ХVI інструкції з організації примусового виконання рішень, ч. 4 ч.1 ст. 161 ЦПК України, суд першої інстанції не врахував відсутність будь-яких виконавчих документів щодо боржника станом на день ухвалення рішення. У зв`язку із чим застосування приписів ч.3 ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження» у вирішення питання першої вимоги про стягнення аліментів є безпідставним і таким, що не відповідає закону - відповідач взагалі не має статусу боржника у жодному з виконавчих проваджень.

Судом першої інстанції не враховано, що ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження» не визначає порядку присудження щомісячних аліментів на дитину, а лише визначає розмір щомісячних відрахувань до погашення у повному обсязі заборгованості.

Позивач також вважає неправомірним застосування судом першої інстанції норм процесуального права - ч.4 ч.2 ст. 161 ЦПК України, для визначення розміру аліментів, оскільки таке питання регулюється тільки СК України.

Судом е враховано положення ч.2 ст. 183 СК України щодо обов`язку суду визначити єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття, чого дотримано не було. У тому числі, зважаючи на відсутність судових рішень щодо часток на утримання інших дітей відповідача.

В оскаржуваному рішенні взагалі не обґрунтовано мотиви відхилення позовної вимоги про більший розмір аліментів на хронічно хвору дитину, як і не надано оцінки відмові відповідача сплатити половину коштів на лікування власної дитини. У мотивувальній частині рішення суд прийняв до уваги виключно доводи відповідача.

Всупереч вимогам ч.1 ст. 80 ЦПК України, відповідачем не надано доказів на підтвердження обставин, на які він посилається у своєму відзиві на позов, а суд порушив принцип змагальності сторін і визнав доведеними обставини відповідача, які нічим не підтверджені.

Судом безпідставно прийнято показники середньої заробітної плати у Київській області в 2019 році, довідок Ірпінського центру зайнятості і Головного управління ДФС у Київській області ( тоді як підтверджень місцезнаходження відповідача у Київській області надано не було, а у відзиві і клопотанні відповідачем зазначено про місцезнаходження його за адресою: АДРЕСА_1 ).

Суд всупереч положенням статті 80 ЦПК України не надав оцінки доказам позивача і відмовив у повному задоволенні вимог про відшкодування витрат на лікування дитини.

Відповідач ОСОБА_2 скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційну скаргу позивача вважає безпідставною, а рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 02 липня 2019 року законним та справедливим.

Відповідач вважає, що при визначенні розміру аліментів, судом на засадах справедливості та розумності враховано, що на його утриманні перебуває ще також двоє інших дітей, а тому цілком обґрунтовано забезпечив трьом неповнолітнім дітям відповідача рівність в їх утриманні, одночасно забезпечивши дотримання мінімально гарантованого розміру аліментів на кожну дитину.

Також при визначенні розміру аліментів суд застосував і послався на ст.ст. 181-183, 195 СК України, та врахував не тільки стан здоров`я та матеріальне становище дитини, а й стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, а також інші обставини, що мають істотне значення.

Судом вірно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Що стосується самостійного збирання судом доказів, то відповідач зазначив, що врахування судом фактичного місця його проживання та отримання інформації з відкритих джерел загальновідомих відомостей щодо середньої заробітної плати по Київській області при визначенні розміру аліментів свідчить про справедливий, повний та неупереджений розгляд справи з боку суду та не може вважатися порушенням процесуального закону.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Виходячи з положень ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку в судове засідання позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Романюка А.В., який просив задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 10 липня 2004 року між сторонами було укладено шлюб.

Під час шлюбу 30 ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилася донька - ОСОБА_3 .

23 листопада 2006 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Після розірвання шлюбу дитина ОСОБА_3 залишилася проживати разом з матір`ю.

Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Зі справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 з січня 2006 року і до грудня 2018 року систематично перераховує на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання їх спільної дитини - ОСОБА_3

Частина 2 ст.182 СК України передбачає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_2 з січня 2019 року продовжив сплачувати ОСОБА_1 аліменти на утримання їх спільної доньки, а саме: з 10.01.2019 року по 07.05.2019 року щомісячно по 1700,00 грн., що становить 83,87% від розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У зв`язки з цим суд обґрунтовано вказував, що твердження ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 кошти на утримання дитини сплачував нестабільно та у розмірі не більше половини прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки спростовується наявними доказами по справі.

Разом з тим між сторонами існує спір про розмір щомісячного утримання дитини.

Частиною 3 ст.181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

У зв`язку з наявністю спору і з метою створення умов для забезпечення гармонійного розвитку дитини, суд вважав за необхідне присудити ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 у частці від заробітку (доходу) батька - ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що дитина сторін - неповнолітня ОСОБА_4 має ряд захворювань, у тому числі хронічні, періодично проходить медичні обстеження та лікування.

Відповідач ОСОБА_2 день не працює, має непостійний дохід, і таких обставин позивач не спростувала.

З довідки Ірпінського міського центру зайнятості від 22.04.2019 року вбачається, що ОСОБА_2 на обліку в центрі зайнятості як безробітній не перебуває.

Відповідно до відомостей Головного управління ДФС у Київській області від 24.04.2019 року ОСОБА_2 доходів з 1 кварталу 2018 року по 4 квартал 2018 року не мав.

Відповідачем належно підтверджено, що він є батьком двох малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Батьки ОСОБА_2 , а саме: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є непрацездатними особами, оскільки отримують пенсію за віком.

Також судом враховано, що мати ОСОБА_2 є опікуном його рідного брата - ОСОБА_9 , який є особою з інвалідністю І групи.

При вирішенні судом розміру аліментів на утримання дитини судом прийнято до уваги, що відповідно до ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження», загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Згідно з пунктом 1 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 року, якщо з боржника стягуються аліменти на утримання трьох і більше дітей, а також якщо наявна заборгованість зі сплати аліментів за минулий час, виконавець у постанові зазначає про стягнення 50% із заробітку боржника для забезпечення поточних платежів. Заборгованість за минулий час у таких випадках може бути погашена шляхом звернення стягнення на майно боржника.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

На підставі викладеного, проаналізувавши норми закону, які слід приймати до уваги при визначенні розміру аліментів, і які обмежують можливе стягнення з особи, яка має зобов`язання, суд першої інстанції прийшов до цілком ґрунтовного висновку, що стягнення аліментів у розмірі про який просить позивач ОСОБА_1 , а саме у розмірі 1/3 частини заробітку(доходу), не буде справедливим та порушить права дітей ОСОБА_2 на рівність в утриманні, оскільки на утримання однієї неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 буде приходитися майже в чотири рази більше частини доходу, тобто 33,33% у порівнянні з утриманням, на яке можуть розраховувати двоє інших малолітніх дітей відповідача - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , тобто 16,67% частини доходу на двох або по 8,34% частини доходу на кожного.

Більш того, суд врахував і відомості Головного управління статистики у Київській області, середня заробітна плата за видами економічної діяльності у 2019 році становила: січень - 9722,00 грн.; лютий - 9812,00 грн.; березень - 10386,00 грн.; квітень - 10666,00 грн., вирішивши присудити ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) батька - ОСОБА_2 , що відповідає 16,67%.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи, вимогам закону, забезпечує трьом неповнолітнім дітям ОСОБА_2 рівність, і дотримання мінімально гарантованого розміру аліментів на одну дитину відповідного віку, тобто січень - 1620,65 грн. (на 59,90% більше мінімально гарантованого розміру аліментів); лютий - 1635,66 грн. (на 61,39% більше мінімально гарантованого розміру аліментів); березень - 1731,35 грн. (на 70,83% більше мінімально гарантованого розміру аліментів); квітень - 1778,02 грн. (на 75,43% більше мінімально гарантованого розміру аліментів).

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не є боржником у виконавчих провадженнях перед іншими дітьми, тому суд не повинен був керуватися нормами, які обмежують розмір стягнення у виконавчому провадженні, не мають правового значення для справи, як і доводи про недоведеність факту проживання відповідача разом із його молодшими дітьми, оскільки суд проаналізував норми закону для розумного і справедливого матеріального забезпечення усіх дітей відповідача, який несе обов`язок їх утримувати незалежно від сумісного проживання або наявності матеріальних претензій, в тому числі проваджень щодо примусового виконання судових рішень.

Тому рішення суду в частині визначення розміру аліментів на утримання старшої дитини відповідача - ОСОБА_10 - скасуванню або зміні не підлягає.

Разом з тим неможливо погодитися із висновками суду щодо розміру додаткових витрат на дитину.

Відповідно до ч.1 ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Згідно з ч.2 ст.185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Частина 1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що протягом 2018 року дитина ОСОБА_4 проходила медичні обстеження та лікування.

Так, з інформації комунального некомерційного підприємства Маріупольської міської ради «Стоматологічна поліклініка №4 м.Маріуполя» №289 від 24.12.2018 року, слідує, що з 17.03.2018 р. по 20.12.2018 р. сума, витрачена на лікування ОСОБА_3 складає 3161,06 грн (а.с.9).

Судом першої інстанції не враховано ці докази, оскільки на думку суду позивачем не підтверджено, що саме ОСОБА_1 понесла вказані витрати та сплатила на користь комунального закладу грошові кошти у розмірі 3161,06 грн..

Між тим, відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем даний письмовий доказ не спростований. Інформаційний лист комунального некомерційного підприємства Маріупольської міської ради «Стоматологічна поліклініка №4 м.Маріуполя» №289 оформлений належним чином, виданий позивачу і наданий суду позивачем, відповідачем не спростований. Тому в сенсі статті 89 ЦПК України немає жодних підстав для неприйняття даного документу в якості доказу понесених позивачем витрат на лікування дитини. При цьому той факт, що позивачем надані фіскальні чеки тільки на суму 352,07 грн (а.с.11-12) ніяким чином не суперечать даним комунального некомерційного підприємства Маріупольської міської ради «Стоматологічна поліклініка №4 м.Маріуполя», поданим до суду ОСОБА_1 , а у сукупності підтверджують факт того, що саме позивач несла витрати на лікування дитини.

Суд також без переконливої мотивації не погодився із доведеністю витрат на засіб Tooth Mousse за 404,00 грн. і його доставку на замовлення, в той час, як він рекомендований лікарем, про що є відповідна виписка з амбулаторної картки дитини, яка є у матеріалах справи. (а.с.13).

Згідно з довідкою лікаря від 04.01.2019 року, ОСОБА_4 перебувала на лікуванні у лікаря - стоматолога 04.01.2019 року (а.с.18). Відповідно до фіскального чеку № від 04.01.2019 року, КНП «Стоматологічна поліклініка №6» були надані стоматологічні послуги на суму 800,00 грн. (а.с.18). Судом прийнято вказані документи у якості належних доказів вимог позивача.

Згідно з консультативними висновками лікаря медичного центру «АС «Медікел» від 05.11.2018 року та 28.11.2018 року, з інформацією КП «Маріупольське територіальне медичне об`єднання здоров`я дитини та жінки» від 03.01.2019 року ОСОБА_11 було визначено план лікування та призначені певні ліки.

Однак суд вважає, що у наданих позивачем лікарських рекомендаціях немає призначень ліків, на придбання яких позивачем надані чеки.

Разом з тим, з виписки ТОВ «Медиікел» вбачається, що дитина перебувала на лікуванні та обстеженні (а.с.19-32), і їй призначені ліки, платіжні документи на придбання яких надані позивачем (а.с 17,32- 55).

Тому, враховуючи приписи статті 89 ЦПК України, погодитися із висновком суду про часткове задоволення вимог про відшкодування додаткових витрат на дитину, виходячи з суми 5440,02 грн, неможливо у зв`язку із вищенаведеними обставинами.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частин 1,4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Колегія суддів вважає, що позивачем належно і достатньо доведено розмір додаткових витрат на дитину в заявленому розмірі 10873,27 грн, а висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи, тому рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача витрат в сумі 2720,01 грн підлягає зміні з ухваленням нового рішення про повне задоволення позовних вимог позивача про стягнення додаткових витрат на дитину в розмірі 5436,63 грн..

В решті оскаржене рішення скасуванню або зміні не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 липня 2019 року змінити в частині стягнення додаткових витрат на дитину.

Стягнути з ОСОБА_2 ((РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 5436 (п`ять тисяч чотириста тридцять шість) грн. 63 коп..

В решті залишити рішення без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складений 07 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя Є.Є. Мальцева

Судді: В.М. Барков

І.П. Мироненко