МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 473/3095/19
Провадження № 22-ц/812/1640/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Лисенко П.П., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенко О.С.,

за участю заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Вуїва О.В. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Вознесенська міська рада Миколаївської області, про встановлення факту проживання однією сім`єю,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 .

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_2 , яку він вважає своєю бабусею, після смерті якої відкрилась спадщина на земельну ділянку загальною площею 4,63 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована в межах території Таборівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області і житловий будинок із господарчими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 . На випадок смерті бабуся зробила заповіт, яким заповідала вищевказану земельну ділянку йому. Житловий будинок в заповіті не зазначений. Інших спадкоємців у бабусі не має. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України він прийняв спадщину шляхом подачі до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у шестимісячний строк з моменту смерті бабусі. 07.06.2019 року він звернувся до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадщини після смерті бабусі. Проте нотаріус встановила, що в нього відсутнє підтвердження того, що він дійсно є рідним онуком ОСОБА_2 та відмовила в оформленні свідоцтва про право на спадщину і рекомендувала звернутись до суду. Оскільки ОСОБА_1 народився в період шлюбу його матері із ОСОБА_3 , який і був записаний його батьком, тоді як біологічним батьком був ОСОБА_4 , документально підтвердити факт кровного споріднення із ОСОБА_4 він не може. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати заявника ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , а ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Також посилався на те, що з 6-річного віку він постійно спілкувався з ОСОБА_2 , вважав її своєю бабусею, а вона вважала його онуком. В шкільні роки більше часу проводив у бабусі, ніж вдома. Мати після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 з 1977 р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_4 з 1999р. по 2016р. він проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 , купував для неї ліки та продукти, а мати прибирала в будинку та прала речі бабусі.

У 2016 році ОСОБА_2 за власним бажанням переїхала до Вознесенського геріатричного пансіонату, де постійно проживала до моменту смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ). Незважаючи на зміну місця проживання, заявник продовжував постійно (двічі на тиждень) відвідувати ОСОБА_2 , забезпечував її продуктами харчування, ліками, після смерті останньої поховав її власними силами та за власні кошти.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 просив встановити факт його постійного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини, вказуючи на те, що це надасть йому право на спадкування в якості спадкоємця четвертої черги за законом.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 серпня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 .

Рішення суду мотивовано тим, що спадкодавець протягом останніх двох років до своєї смерті постійно проживала у Вознесенському геріатричному пансіонаті, а надання допомоги та піклування заявником про померлу протягом останніх двох років не підтверджує факт проживання та наявності між ними протягом цього строку відносин, притаманних сім`ї.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його заяву. Посилався на те, що переїзд бабусі до Вознесенського геріатричного пансіонату було її свідомим та зваженим рішенням, пов`язаним з тим, що вона боялася залишитись одна в разі відрядження онука до АТО, що могло статись у будь - який момент, а також на те, що суд неправильно здійснив оцінку наданих доказів щодо його проживання з бабусею.

Заінтересована особа- Миколаївська міська рада звернулася до суду з відзивом на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду- без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги. Додатково пояснив, що ОСОБА_3 за життя не надавав згоди на внесення змін в актову запис про народження заявника щодо батьківства. У померлої є рідний брат, але він не претендує на спадкування після смерті сестри.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, постановляючи рішення суд виходив з того, що з пояснень заявника, показань свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та письмових доказів встановлено, що з 1999 по 2016 роки ОСОБА_1 постійно проживав з ОСОБА_2 , яку вважає своєю рідною бабусею, однією сім`єю, останні вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом.

У 2016 році ОСОБА_2 за власним бажанням переїхала до Вознесенського геріатричного пансіонату, де постійно проживала до моменту смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ). Незважаючи на зміну місця проживання, заявник продовжував відвідувати ОСОБА_2 в пансіонаті, забезпечував її продуктами харчування, ліками, після смерті останньої поховав її власними силами та за власні кошти.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, частину якої спадкодавець у вигляді земельної ділянки заповіла ОСОБА_1

ОСОБА_1 прийняв спадщину та звернувся до нотаріальної контори з приводу посвідчення своїх спадкових прав. Проте нотаріус відмовив заявнику в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті баби ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , через розбіжності у відомостях про народження спадкоємця, через які не можливо встановити родинні відносини між спадкодавцем та спадкоємцем.

Приймаючи рішення у справі суд виходив також з відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження обставин, які свідчать про проживання заявника з особою, яка померла, однією сім`єю щонайменше п`ять років, що унеможливлює визнання заявника спадкоємцем четвертої черги після її смерті. А обставини щодо надання допомоги та піклування заявником про померлу в період знаходження її в Вознесенському геріатричному пансіонаті з 2016р. по день смерті- ІНФОРМАЦІЯ_1 , не підтверджує факт наявності між ними відносин, притаманних сім`ї.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що заявником в судовому засіданні не доведено, що ОСОБА_1 проживав з ОСОБА_2 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, оскільки з пояснень заявника та досліджених доказів вбачається, що спадкодавець протягом останніх двох років до своєї смерті постійно проживала у Вознесенському геріатричному пансіонаті, а надання допомоги та піклування заявником про померлу протягом останніх двох років до відкриття спадщини жодним чином не підтверджує факт проживання та наявності між ними протягом цього строку відносин, притаманних сім`ї. Тому, підстави для встановлення факту, про який просить заявник, відсутні.

Висновки суду відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в тексті судового рішення.

Так, судом правильно зазначено, що згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України за №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні, викладений в ч. 1 ст. 315 ЦПК України та не є вичерпним. Зокрема, згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно абз. 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», на який посилався суд при прийнятті рішення, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Як зазначено в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги може належати жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Правильним є посилання суду також на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі №461/4689/15-ц, про те, що для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Врахувавши зазначені положення законодавства та встановивши відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 проживав з ОСОБА_2 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, оскільки спадкодавець протягом останніх двох років до своєї смерті постійно проживала у Вознесенському геріатричному пансіонаті, а надання допомоги та піклування заявником про померлу протягом останніх двох років до відкриття спадщини жодним чином не підтверджує факт проживання та наявності між ними протягом цього строку відносин, притаманних сім`ї, суд обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення факту проживання заявника з ОСОБА_2 однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини.

Доводи апеляційної скарги про те, що після переїзду ОСОБА_2 до пансіонату, апелянт здійснював догляд за її будинком, отримував орендну плату за належну їй земельну ділянку не підтверджені будь - якими належними та допустимими доказами у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував наявні в справі докази про те, що він постійно проживав з ОСОБА_2 з 1999р. по 2016р., не є підставою для скасування рішення, так як судом була надана оцінка всім наявним у справі доказам у їх сукупності. Так, судом були враховані пояснення свідків з цього приводу.

В той же час відомості, зазначені в довідці вуличного комітету від 16.07.2019р. про його проживання з бабусею з 1999р. по 2016р. за адресою - АДРЕСА_1 , на яку посилається апелянт як на доказ його постійного проживання з померлою в цей період, спростовуються даними про його реєстрацію в цей період за іншими адресами, в тому числі його реєстрацією в іншому населеному пункті, а саме в м. Миргород з 23.04.2004р. по 08.09.2015 року. Своє перебування в м. Миргород під час проходження військової служби заявник не заперечував.

Крім того, слід зазначити, що згідно п. 3.1,3.4, 3.5 Типового Положення про будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів, геріатричний пансіонат, пансіонат для ветеранів війни і праці, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2001р.ю № 549 з наступними змінами,до будинку-інтернату приймаються на державне утримання особи похилого віку, які досягли пенсійного віку, та інваліди першої і другої групи, старші за 18 років, які за станом здоров`я потребують стороннього догляду, побутового обслуговування, медичної допомоги, яким згідно з медичним висновком не протипоказане перебування у будинку-інтернаті та які не мають працездатних родичів, зобов`язаних їх утримувати за законом. Як виняток, до будинку-інтернату можуть прийматися особи похилого віку та інваліди, які мають працездатних дітей або родичів, зобов`язаних відповідно до чинного законодавства їх утримувати, якщо вони з об`єктивних причин не можуть цього робити. У такому разі щодо кожного окремого випадку, на підставі

підтверджувальних документів, приймається рішення колегії відповідно Міністерства праці та соціального захисту. І тільк и за наявності вільних місць до будинку-інтернату можуть прийматися особи, які мають працездатних дітей або родичів, які відповідно до чинного законодавства зобов`язані їх утримувати, за умови стовідсоткового відшкодування будинку-інтернату витрат на їх

утримання.

Заявником не надано доказів як того, що відповідним органом Міністерства праці та соціального захисту приймалося рішення про прийняття померлої у пансіонат у порядку винятку чи перебування її у пансіонаті на платній основі, отже ним не спростовано того, що в цей час ( починаючи з 2016р. по день смерті) вона перебувала на державному утриманні.

Зазначені обставини у їх сукупності не дають підстав вважати, що заявник більше 5 років поспіль саме перед відкриттям спадщини проживав з померлою однією сім`єю.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, зроблених в рішенні суду та фактично відтворюють вимоги, з якими звернувся заявник до суду і направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку в межах наданих йому законом повноважень.

З матеріалів справи також вбачається, що під час розгляду справи зацікавленою особою не було заявлено про наявність спору про право. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину також не має.

Таким чином, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2019 року.