Справа № 310/3629/18
РІШЕННЯ

Іменем України

10 квітня 2019 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Дубровської Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гоноболіної О.І.,

представника позивача - Безух М.І.,

представника відповідача - Пшеничної І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бердянськ цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ :

21 травня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 січня 2017 року між позивачем та ОСОБА_2 укладений договір позики на суму 560 000 грн., який був забезпечений договором застави, предметом договору застави є транспортні засоби у кількості 8 одиниць. Заставна вартість предмету застави, відповідно до умов договору склала 70000 грн. за кожний транспортний засіб. Загальна заставна вартість предмету застави складає 560000 грн. Також, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладені договори позики, відповідно до яких ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у борг грошові кошти: 24 жовтня 2017 р. на суму 20760 доларів США зі строком до 24 листопада 2017 р.; 24 жовтня 2017 р. на суму 100000 грн. зі строком до 24 листопада 2017 р.; 24 жовтня 2017 р. на суму 202169 євро доларів зі строком до 24 листопада 2017 р.; 24 жовтня 2017 р. на суму 6200 євро зі строком до 24 листопада 2017 р.; 24 жовтня 2017 р. на суму 607754 доларів США зі строком до 24 листопада 2017 р.; 24 жовтня 2017 р. на суму 20708 доларів США зі строком до 24 листопада 2017 р.; 24 жовтня 2017 р. на суму 16006 доларів США зі строком до 24 листопада 2017 р. У той же день, тобто 24 жовтня 2017 року відповідач ОСОБА_2 подарував своїй матері ОСОБА_3 земельну ділянку АДРЕСА_1 . Також відомо, що відповідач позичав у інших осіб грошові кошти у великих розмірах. Як стало відомо, після жовтня 2017 року відповідач не виходить на зв`язок, а майно яке перебувало у заставі відсуне, оскільки ОСОБА_2 розпорядився транспортними засобами, приховує їх місцезнаходження та переховується сам, припускає, що транспортні засоби, які були предметом застави розібрав на запчастини, змінив номери двигуна, шасі або кузова, або продав. З огляду на наведене, вважає дії відповідача по відчуженню належного йому на праві власності нерухомого майна, а саме земельної ділянки на користь матері, був обізнаний про наявність заборгованості перед позивачем, отже міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання зобов`язання перед позивачем, шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, яке йому належало. З огляду на те, що спірний договір дарування нерухомого майна укладали сторони, які є близькими родичами, при цьому сторони правочину не передбачали настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, а дії сторін договорів направлений на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок ймовірного судового рішення про стягнення грошових коштів, є всі підстави для визнання цього договору недійсним через його фіктивність.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Безух М.І. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обґрунтування викладені у позові та просив задовольнити його у повному обсязі.

Представники відповідача ОСОБА_3 - адвокати Пшенична І.С. та Стребіж С.О. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, обґрунтовуючи заперечення з підстав викладених у відзиві на позовну заяву (а.с. 42-48).

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов про визнання договору дарування земельної ділянки АДРЕСА_1 . Бердянськ Запорізької області - недійсним, задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до правил ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 26 січня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики на суму 560000 грн., який був забезпечений договором застави, предметом договору застави є транспортні засоби у кількості 8 одиниць. Заставна вартість предмету застави, відповідно до умов договору склала 70000 грн. за кожний транспортний засіб. Загальна заставна вартість предмету застави складає 560000 грн. (а.с. 10-12).

Крім того, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладені договори позики, відповідно до яких ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у борг грошові кошти: 24 жовтня 2017 р. на суму 20760 доларів США зі строком до 24 листопада 2017 р.; 24 жовтня 2017 р. на суму 100000 грн. зі строком до 24 листопада 2017 р.; 24 жовтня 2017 р. на суму 202169 євро доларів зі строком до 24 листопада 2017 р.; 24 жовтня 2017 р. на суму 6200 євро зі строком до 24 листопада 2017 р.; 24 жовтня 2017 р. на суму 607754 доларів США зі строком до 24 листопада 2017 р.; 24 жовтня 2017 р. на суму 20708 доларів США зі строком до 24 листопада 2017 р.; 24 жовтня 2017 р. на суму 16006 доларів США зі строком до 24 листопада 2017 р. (а.с.20-26).

Судом встановлено, що 24 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарована) укладено договір дарування земельної ділянки, площею 0,0608 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), який посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області (а.с. 111-113 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зі змісту обґрунтувань позовних вимог, що у судовому засіданні були наведені представником позивача адвокатом Безух М.І. слідує, що на доведення фіктивності договору дарування земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 вказують обставини, того, що відповідач ОСОБА_2 взяв у борг у позивача грошові кошти, при цьому допускаючи припущення, що ймовірно в майбутньому матиме місце судове рішення про стягнення грошових коштів, крім того, за договором дарування, обдарованою є мати відповідача, тобто сторони правочину не передбачатимуть реальне настання правових наслідків обумовлених спірним правочином.

Проте, суд не погоджується з такими висновками позивача, оскільки самі по собі факти наявності боргових зобов`язань та родинні відносини між сторонами правочину, особливо з огляду на судові рішення як ймовірні та майбутні на час вчинення договору дарування майна, не є за ст. 234 ЦК України безумовною підставою для визнання договору фіктивним.

Судом встановлено та не спростовується сторонами, що договір дарування укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є близькими родичами - син та матір.

Відповідно до статті 717 Цивільного Кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

ВСУ у справі №6-1873цс16 від 19 жовтня 2016 року викладена правова позиція про те, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без засування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь , що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Аналізуючи вищевказані норми права та виходячи з існуючої правової позиції слідує, що у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Так, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, жодного доказу, що наслідки з укладеного договору дарування земельної ділянки не настали та що у обох сторін правочину був умисел на вчинення фіктивного договору дарування позивачем не надано.

Судом встановлено, що по АДРЕСА_1 розташована не тільки земельна ділянка, а й житловий будинок. Так 24 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарована) укладено договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області (а.с. 109,110).

01 серпня 2018 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області ухвалено рішення, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування - відмовлено.

Наведеним судовим рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області встановлено, що після укладення оспорюваних договорів дарування ОСОБА_2 виїхав з житлового будинку і з того часу не володіє ним, і не користується. При цьому, обдарована ОСОБА_3 з того часу почала володіти та користуватися цим нерухомим майном, фактично проживає там, уклала договори щодо надання комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто дії сторін договорів були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами. Ухвалюючи наведене рішення, суд прийшов до висновку, про те, що, незважаючи що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, проте при їх укладенні вони передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; дії сторін договорів не були направлені на перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, оскільки ці договори були укладені ще до звернення до суду з позовом про стягнення боргу, будь-яких інших заборон щодо відчуження цього майна не існувало; фактично володіти та користуватися цим майном після переходу права власності почала обдарована. (а.с.145-151).

Як вбачається з копії постанови Запорізького апеляційного суду від 16 січня 2019 року, рішення Бердянського міськрайнного суду Запорізької області від 01 серпня 2018 року залишено без змін та набрало законної сили з дня прийняття (а.с. 165-168).

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Враховуючи, що позивачем не спростовані обставини, викладенні у судовому рішенні, що набрало законної сили та не доведено факту порушення його прав при укладення оспорюваного договору дарування земельної ділянки відповідачами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10-13, 19, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 24.10.2017 земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 0,0608 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Каракуловим Дмитром Леонідовичем, серія та номер:1563 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено 22 квітня 2019 року.

Суддя Н. М. Дубровська