ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року

м. Харків

Справа № 645/2163/18

Провадження № 22-ц/818/1636/19

Харківський апеляційний суд у складі судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»

розглянув у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2018 року в складі судді Бондарєвої І.В.,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила суд захистити її права споживача шляхом визнання неукладеним споживчого кредитного договору № МL/708/016/2008, а також стягнути на її користь з відповідача майнову шкоду у розмірі 14387,59 доларів США і 11252 грн. 13 коп., та моральну шкоду у розмірі 250000,00 грн., а також судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що вона звернулась до ПАТ «ОТП Банк» в м. Харкові для укладання споживчого кредитного договору на придбання квартири та 25 січня 2008 року отримала 56554 доларів США, але строків повернення кредиту та сплати процентів не було встановлено, так як не було підписано і видано невід'ємної частини договору - «Графіку платежів».

На порушення вимог п.п. 19 і 22 ст.1, ст.ст.10, 11, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та діючими на січень 2008 року «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», ПАТ «ОТП Банк» до укладання кредитного договору не надав позивачеві повної, необхідної, достовірної та своєчасної інформації про умови кредитування в іноземній валюті, чим порушив права на свободу вибору та волевиявлення, порушив принцип рівності сторін договору, використавши її економічну слабкість в фінансовій сфері. Вважає, що її введено в оману, зокрема, по сплаті процентів за користування кредитом за ануїтетними платежами на суму 82 659,00 доларів США, в той час як за Класичною схемою вона б сплатила 62216,17 доларів США.

Крім того, 25 січня 2008 року між позивачем та ПАТ «ОТП Банк» було підписано лише частини № 1 і 2 споживчого кредитного договору № МL/708/016/2008, де сторони досягли домовленості про те, що річна база нарахування процентів становить 360 календарних днів у році; фіксована процентна ставка - 4,49% річних. В «Кредитній заявці від 25 січня 2008 року, вказана процентна ставка також 4,49%, без «FIDR». В частині № 1 і 2 споживчого кредитного договору № МL708/016/2008 немає умов для дотримання вимог ст. 1056-1 ЦК України з 16 жовтня 2011 року.

ПАТ «ОТП Банк», продовжуючи вводити позивача в оману і не повідомляючи за сім днів, в порушення ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з 23 січня 2009 року уклав з позивачем додаткові договори № 1 від 23 січня 2009 р. (п. 2.1.1), № 2 від 27 квітня 2009 р. (п.2.1.2), № 3 від 27 липня 2009 р. (п.2.1.2), № 3 від 26 жовтня 2009 р. (п.2.1.2), № 4 від 22 січня 2010 р. (п.5), про зміну фіксованої процентної ставки - 7%, без визначення FIDR і без підписання «Графіків платежів» в новій редакції.

На порушення вимог ст. 1056-1 ЦК України, без завчасного повідомлення позивача за 15 днів, вводячи його в оману, ПАТ «ОТП Банк» змусив позивача підписати додатковий договір № 3 від 25 травня 2011 р. з «Графіком Платежів» від 25 травня 2011 р. та № 6 від 03 квітня 2014 р. (п.2.1.1.1.3 і 2.1.2), із зміною процентної ставки, але без «Графіку платежів».

На порушення ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ПАТ «ОТП Банк», вводячи позивача в оману в частині № 2 кредитного договору, ввів умову в п. 1.8. щодо дострокового повернення кредиту і процентів виключно за заявою позивача.

ПАТ «ОТП Банк», використавши необізнаність позивача в фінансово-правовій сфері, змусив його подати 06 травня 2011 року заяву про надання дозволу на дострокове погашення кредиту і при надходженні 30000 доларів США на рахунок банку не склав нового «Графіку Платежів», в бік зменшення періодичних виплат. Перебуваючи в стані оману і за примусом ПАТ «ОТП Банк», позивач підписала 25 травня 2011 р. додатковий договір № 3 і новий «Графік Платежів» від 25 травня 2011 року.

У порушення вимог ст. 533 ЦК України, ПАТ «ОТП Банк» не визначив грошового еквівалента доларів США до гривні або гривні до доларів США в частині № 1 і 2 кредитного договору. ПАТ «ОТП Банк» здійснив розрахунок заборгованості, яка станом на 29 квітня 2016 року у загальній сумі склала 22 092,19 доларів США, з переведенням доларів США у гривню по курсу НБУ, на день розрахунку, а не на день платежу, які повинні були визначені в «Графіку Платежів», в порушення ст. 533 ЦК України, чим також ввів позивача в оману.

Крім того, позивач вважає, що оспорюваний правочин - частини № 1 і 2 споживчого кредитного договору № ML708/016/ був здійснений ПАТ «ОТП Банк» з використанням нечесної підприємницької практики (ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів») та є недійсним, а відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, є нікчемним.

Споживчий кредитний договір № ML708/016/2008 не містить істотних умов, що визначені як істотні в ч. 2, ч. 4 ст. 11 Законом України «Про захист прав споживачів» (детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, річна відсоткова ставка за кредитом), а отже він є не укладеним.

Додаткові договори № 1 від 23 січня 2009 року (п. 2.1.1), № 2 від 27 квітня 2009 року (п.2.1.2), № 3 від 27 липня 2009 року (п.2.1.2), № 3 від 26 жовтня 2009 р. (п.2.1.2), № 4 від 22 січня 2010 року (п.5), № 3 від 25 травня 2011 р. з «Графіком Платежів» від 25 травня 2011 року, № 6 від 03 квітня 2014 року (п.2.1.1.1.1 і 2.1.2) до неукладеного кредитного договору № ML708/016/2008, без нових «Графіків Платежів», є нікчемними.

Таким чином, перебуваючи в стані омани, позивач за вимогами ПАТ «ОТП Банк» і платіжними документами сплатила 70941,59 доларів США, що є більшою сумою, ніж отримала, на 14 387,59 доларів США (70941,59 - 56554, 00). Крім цього, вона сплатила ПАТ «ОТП Банк» пеню, комісію за валютно-обмінні операції і страхові платежі на загальну суму 11252,13 грн., чим їй завдано значної майнової шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач також посилалась на те, що не має знань в фінансово-правовій сфері і довірилась ПАТ «ОТП Банк», а тому не знала і не могла знати про порушення її прав споживача до укладання, під час підписання та сплати банку доларів США за частинами № 1 і 2 споживчого кредитного договору. Позивач довідалась про порушення її прав споживача, лише коли звернулась до спеціалістів-правознавців та економістів 16 лютого 2018 року, які склали заяву про розірвання договору про відкриття банківського рахунку і претензію до ПАТ «ОТП Банк» від 23 лютого 2018 року. Отже, перебіг строку позовної давності, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, почався з 17 лютого 2018 року.

Виходячи із довгої тривалості і глибини душевних страждань позивача, характеру зухвалого порушення її прав споживача і протиправного отримання з неї доларів США та справедливості, також вважає, що їй завдано моральної шкоди на суму 250000 грн.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2018 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведений факт її омани банком, що під час укладення оскаржуваного договору відповідачем було свідомо приховано важливу інформацію перед підписанням договору та порушення у зв'язку з цим її прав, як позичальника, а тому відсутні підстави вважати, що діями банку позивача було введено в оману; права позивача при укладенні та виконанні оскаржуваного договору порушені не були, оспорюваний договір відповідає вимогам законодавства України, порушень законодавства при укладенні та виконанні договору відповідачем не допущено, підстави для визнання правочину неукладеним відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити її позов, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує, що нею обрано спосіб захисту, який не суперечить закону. Інформаційний листок Умови кредитування по програмі «Житло в кредит» доданий до відзиву на позовну заяву підроблено, але враховуючи, що на стадії справи по суті ЦПК не передбачено призначення експертизи, було подано заяву до правоохоронних органів про вчинення кримінального злочину. Суд першої інстанції не дав оцінки витягу із ЄРДР та заяви позивача про підробку її підпису. Суд вирішував позов з урахуванням відзиву відповідача і заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2012 року. Банк обмежив позивача в повній, необхідні, достовірній та своєчасній інформації про умови кредитування в іноземній валюті, банк порушив її права на свободу вибору та волевиявлення. Правочин - частини 1 і 2 споживчого кредитного договору № ML708/016/2008, здійснені ПАТ «ОТБ Банк» з використанням нечесної підприємницької практики та є недійним, а відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним. Апеляційна скарга містить обґрунтування на які позивач посилався в обґрунтування своїх вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Судом встановлено, що на підставі кредитної заявки ОСОБА_1 від 25 січня 2008 року, в цей день, 25 січня 2008 року, між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є відповідач, був укладений кредитний договір № ML 708/016/2008, відповідно до якого Банк надав, а ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 56554,00 доларів США, зі строком повернення кредиту 26 січня 2026 року.

Під час дії вказаного кредитного договору, в подальшому між сторонами були укладені додаткові договори про знесення змін та доповнень до кредитного договору: № 1 від 23 січня 2009 року (п. 2.1.1), № 2 від 27 квітня 2009 року (п. 2.1.2), № 3 від 27 липня 2009 року (п. 2.1.2), № 3 від 26 жовтня 2009 року (п. 2.1.2), № 4 від 22 січня 2010 року (п. 5), № 3 від 25 травня 2011 року (п. 2.1.2) та № 6 від 03 квітня 2014 року (п. 2.1.1.1.3 і 2.1.2).

Позивач зазначає, що додаткові договори до неукладеного кредитного договору № ML 708/016/2008 є також неукладеними і нікчемними.

Крім того, заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2016 року у справі № 645/3963/16-ц, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № ML 708/016/2008 від 25 січня 2008 року в розмірі 22092,19 доларів США, що станом на 29 квітня 2016 рік складає 556425,56 грн.

Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як роз'яснено в п. 14 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2018 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «про захист прав споживачів», в редакції чинній на час виникнення правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на час укладання договору, передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Таким чином, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Як роз'яснено в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним.

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч.1ст.215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (ст.ст. 536,638,1056-1 ЦК України).

При укладенні сторонами різних видів договорів, вони передбачають як наслідок їх виконання та отримання кожною з них певних благ, задля яких і укладаються такі договори.

Сутність терміну «договір» визначено Цивільним кодексом України, який полягає у взаємній домовленості сторін договору, що виражає їх згоду на укладення певного виду договору у порядку та у формі, передбаченій законом, що передбачає виникнення, зміни, припинення конкретно визначених прав і обов'язків.

Цивільним кодексом України передбачено момент укладення сторонами договору, який починає свій відлік з моменту досягнення ними згоди щодо всіх істотних умов договору, які передбачені законом щодо певного виду договору та щодо необхідності викладення його у певній формі.

На практиці укладення сторонами договорів реалізується шляхом їх підписання такими сторонами (уповноваженими представниками сторін) або направлення однією стороною пропозиції стосовно укладення договору та прийняття (погодження) такої пропозиції іншою стороною.

Отже, підписання (погодження) сторонами (уповноваженими представниками) договору є моментом його укладання.

І навпаки, за наявності неузгодженостей щодо будь-яких істотних умов договору, матиме місце його неукладення і для сторін не виникне будь-яких прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття (ст. 641 ЦК України).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ст. 642 ЦК України).

Матеріали справи свідчать про те, що п. 3 частини 1 кредитного договору, сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка у розмірі 4,49% (фіксований відсоток) +FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватись банком - збільшуватись або зменшуватись, в порядку, передбаченому цим договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті Банку www.otpbank.com.ua, а також в приміщенні Банку, як в головному офісі, так і в інших установах банку, на інформаційних стендах). (а.с.7 - 12 том 1).

Згідно умов кредитного договору, а саме п. 1.4.1.1.-1.4.1.1.5, плаваюча процентна ставка фіксується відповідно до умов кредитного договору в перший банківський день місяця, наступного за місяцем закінчення вищезазначеного 11/12 (одинадцяти/дванадцяти) місячного періоду дії попереднього розміру Плаваючої процентної ставки. З зазначених дат проценти нараховуються, виходячи із ставок FIDR (фактично діюча на дату корегування), Фіксований відсоток з розрахунку 360/365 календарних днів у році. Сторони цим висловили свою цілковиту згоду щодо такої зміни Плаваючої процентної ставки, стосовно всієї непогашеної суми Кредиту, без укладення будь-яких додаткових договорів до Кредитного договору.

Плаваюча процентна ставка - це процентна ставка за середньо- і довгостроковими кредитами, розмір якої може змінюватися банком в односторонньому порядку та у строки, передбачені умовами кредитного договору. Перегляд її здійснюється через узгоджені між банком і кредитом проміжки часу.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст. ст. 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачали умови його виконання, то ці умови мають виконуватися і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Укладаючи кредитний договір, сторони домовилися, що для розрахунку процентів за кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого процента (4,49%) + FIDR (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк до 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). При цьому сторони висловили свою цілковиту згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки.

Таким чином, укладеним між сторонами кредитним договором передбачено порядок визначення розміру процентів. Так, для розрахунку процентів за користування кредитом банк використав плаваючу процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотка в розмірі 4,49% річних + FIDR, що формується на основі процентних ставок за строковими депозитами для фізичних осіб, при цьому банк на власний розсуд установлює такі проценти.

Отже, виходячи з умов кредитного договору, зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами укладеного кредитного договору.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-511цс15.

Вся інформація, необхідна для укладання кредитного договору, на виконання ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент укладення оскаржуваного кредитного договору, міститься в Інформаційному листі, в якому ОСОБА_1 перед укладенням оскаржуваного кредитного договору особистим підписом засвідчила «Цим підтверджую, що Банк ознайомив мене в письмовій формі з умовами кредитування по програмі «Житло в кредит», а також надав мені інформацію щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту (Додаток №1), наявних в Банку форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих схем кредитування».

Тобто ставка FIDR передбачає, що в залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку вона може змінюватись банком (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку, передбаченому договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщена на сайті банку, а також в приміщенні банку на інформаційних стендах, є загальнодоступною.

Посилання ОСОБА_1 на наявність несправедливих умов кредитного договору, належними та допустимими доказами не підтверджено. Несправедливі умови договору мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків. Позивачем не надано доказів, на підтвердження того, що умови спірного договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди йому, як споживачеві, а відтак умови кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR не можна вважати несправедливими.

Як свідчать матеріали справи, в розділі «Для клієнта» Анкети - заяви ОСОБА_1 від 23 січня 2008 року позивач особистим підписом засвідчила: «Підписанням цієї анкети-заяви підтверджую, що Банк надав мені в письмовій формі та в повному об'ємі інформацію, передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 01.12.2005 р.».

Відповідно до вимог п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на момент укладення оскаржуваного кредитного договору, ОСОБА_1 була надана повна, достовірна та своєчасна інформація, зокрема: сума кредиту визначена сторонами в п.2 ч. 1 кредитного договору в розмірі 56 554,00 дол. США; детальний розпис загальної вартості кредиту, дата видачі кредиту міститься в графіку платежів; право дострокового повернення кредиту передбачено п.п. 1.8, 1.9 ч.2 Кредитного договору; річна відсоткова, ставка за кредитом визначена п.3 ч.1, п.1.4.1 ч.2 та в графіку платежів Кредитного договору і на момент укладення оскаржуваного договору складала 4,49%.

Додаток № 1 до кредитного договору містить «Графік платежів», в якому чітко і зрозуміло визначено дати видачі і дати погашення кредиту, суму кредиту, суму щомісячного платежу, відсоткову ставку, платежі за надані супутні послуги. (а.с. 26-29 том 1).

Кредитний договір містить визначені сторонами істотні умови: мету надання кредиту, форми його забезпечення, розмір процентів за користування кредитом, суму кредиту, строк, на який надається кредит, детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту, процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, включаючи кількість платежів, їх частоту і обсяги та розрахунок сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Матеріали справи свідчать про те, що при укладенні кредитного договору № ML 708/016/2008 від 25 січня 2008 року волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; банк надав необхідні документи, які передували укладенню кредитного договору.

Так, під час укладення кредитного договору позивач ознайомилась з текстом кредитного договору, мала право та можливість внести в його зміст зміни, отримати консультацію щодо його окремих пунктів, а її підпис свідчить про повну згоду з текстом кредитної угоди. Волевиявлення позивача на отримання кредиту підтверджується: письмовою заявою, в якій вона звертається з клопотанням про отримання кредиту, зазначається сума, строки, валюта та мета отримання кредитних коштів, кредитним договором, в якому зазначені всі умови кредитування та відповідальність позичальника у разі не виконання умов кредитного договору.

Кредитний договір, укладений між банком та позивачем, відповідає принципам рівності сторін договору, включаючи рівні умови, права та обов'язки, як для позичальника так і для кредитора.

Таким чином, сторони погодили та прийняли на себе всі права та зобов'язання, передбачені кредитним договором. Боржник мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі. ОСОБА_1 особисто підписала кредитний договір, чим засвідчила отримання всієї необхідної інформації та свою згоду з умовами договору щодо сплати кредиту в установлені договором строки та виконання всіх зобов'язань за кредитним договором.

На момент укладення договору ОСОБА_1 не заявляла додаткових вимог щодо умов кредитного договору та в подальшому виконувала його умови; укладала з банком додаткові договори про внесення змін та доповнень до кредитного договору, дійсність яких не оскаржувала; кредитний договір містить відомості щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; графік погашення кредиту, отже міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо несправедливості умов кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, спростовуються матеріалами справи.

Таким чином, посилання апелянта на невідповідність кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та порушення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України №168 від 10 травня 2007 року не відповідають фактичним обставинам справи.

Покликання апелянта на недійсність правочинів із-за відсутності графіка платежів висновків суду не спростовують, оскільки умовами договору визначено строки погашення кредиту та зазначено, що щомісячне погашення відбувається рівними частинами з нарахуванням процентів на залишок заборгованості.

Відразу при укладенні договорів визначити точний розмір процентів у грошовому виразі, який мав би бути сплачений до закінчення строку дії цих договорів неможливо, оскільки сторонами визначена саме плаваюча процентна ставка, при якій конкретно визначено лише фіксований відсоток, а щомісячний FIDR є змінною величиною, інформація про який розміщується на сайті банку, а також у приміщенні банку на інформаційних стендах, про що обумовлено в договорах.

Що стосується доводів ОСОБА_1 про введення її в оману, слід зазначити наступне.

За змістом ст. 230 ПК України, обман є свідомим введенням в оману іншої сторони щодо обставин, які мають істотне значення (тобто, якщо в разі адекватного розуміння потерпілою стороною цих обставин є дуже вірогідним, що правочин не було б укладено), і може виражатися у: 1) повідомленні завідомо неправдивих відомостей, що вплинули на волю потерпілої сторони; 2) запереченні обставин, що можуть перешкодити укладенню правочину, а також 3) у їхньому свідомому замовчуванні.

В розумінні статті 230 ЦК України, істотними обставинами є обставини, що стосуються природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести позивач, яка діяла під впливом обману. При цьому обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, ОСОБА_1 не доведено факт її омани банком, що під час укладення оскаржуваного договору та на час укладання додаткових угод відповідачем було свідомо приховано важливу інформацію перед підписанням договору та порушення у зв'язку з цим її прав, як позичальника, а тому відсутні підстави вважати, що діями банку позивача було введено в оману.

Як встановлено, 25 січня 2008 року відповідно до умов договору, банк повністю та в строки виконав зобов'язання за кредитним договором, надавши позичальнику кошти в сумі 56554 дол. США, при цьому, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачеві необхідні відомості, що передувало укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у кредитному договорі та у всіх додатках до нього, який підписаний позивачем, де міститься повна інформація стосовно умов кредитування, його умови договору не суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим, кредитний договір є укладеним, а тому доводи ОСОБА_1 про те, що кредитний договір є неукладеним не ґрунтуються на вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що між банком та позичальником не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору споживчого кредиту, передбачених чинним законодавством України, на підставі частини першої статті 638 ЦК України, а тому договір споживчого кредиту не є укладеним, суд не приймає, оскільки ознайомившись із умовами кредитного договору та підписавши його, ОСОБА_1 підтвердила, що укладаючи цей договір, усвідомлює та підтверджує, що умови договору для неї зрозумілі, відповідають її інтересам, є розумними та справедливими. Крім того, перед підписанням договору позичальник підтвердила, що банк надав їй в письмовій формі та в повному об'ємі інформацію передбачену ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 01.12.2005.

Позивачем не доведено, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору їй не була надана інформація, яка б не давала можливості в повній мірі їй усвідомлювати який договір вона укладає та на яких умовах, або які умови є істотними для кредитного договору, що в свою чергу могло б призвести до порушення прав позивача.

При цьому суд зауважує, що у відповідності до статті 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно і на власний розсуд.

З огляду на викладене, сторони у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору, з моменту досягнення його сторонами кредитний договір є укладеним.

Позивачем не доведено, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору їй не була надана інформація, яка б не давала можливості в повній мірі йому усвідомлювати який договір він укладає та на яких умовах, або які умови є істотними для кредитного договору, що в свою чергу могло б призвести до порушення прав позивача.

У зв'язку з недоведеністю завдання шкоди позивачеві з вини відповідача та порушеного права позивача, підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди, відсутні.

Посилання ОСОБА_1, що остання не посилалась на висновок судово-економічної експерта Євдокименко С.В. № 1/03-18 від 06 квітня 2018 року про невідповідність кредитного договору №ML708/016/2008 від 25.01.2008 р. вимогам п.п. в, д, і пункту 2; пункту 4 частини 3; статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент укладення договору, висновків суду першої інстанції не спростовують. Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції надав оцінку доказу наданому позивачем в обґрунтування позовних вимог щодо визнання договору неукладеним з посиланням в позовній заяві на вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу підробки її підпису в Інформаційному листку про умови кредитування, колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування доводів відзиву на позовну заяву представником банку надано до суду завірену копію інформаційного листка Умови кредитування по програмі «Житло в кредит» з якого вбачається, що з умовами кредитування ОСОБА_1 була ознайомлена 25 січня 2008 року. Копія відзиву була направлена ОСОБА_1 23 липня 2018 року.

02 серпня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за фактом вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України, а саме підробки 19 липня 2018 року у приміщенні структурного підрозділу ПАТ «ОТП Банк» підпису ОСОБА_1

Відповідно до листа Харківської місцевої прокуратури № 5 на даний час проводиться досудове розслідування, кримінальне провадження триває, рішення у кримінальному провадженні ще не прийнято.

Сам по собі факт звернення до правоохоронний органів та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України не є належним та достатнім доказом по вказаній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 213 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

З клопотання про забезпечення доказів та призначення у справі почеркознавчої експертизи до суду першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_1 не зверталась.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За такого з урахуванням конкретних обставин справи колегія суддів вважає за можливе обмежуватись наведеним обґрунтуванням стосовно найбільш суттєвих доводів відповідача.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовано обставини справи, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України надана правильна правова оцінка доказам по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України і доводами скарги не спростовується, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального праві, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 лютого 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді: І.В. Бурлака

А.І. Колтунова