Дата документу 28.05.2019 Справа № 333/304/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1974/19 Головуючий у 1-й інстанції: Стоматов Е.Г.
Є.У.№ 333/304/15ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковськї А.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справуза заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2015 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Запоріжжя» про захист прав споживачів та визнання недійсною додаткової угоди №2 до договору кредитної лінії,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2019 року, якою цивільну справу № 333/304/15ц надіслано до Запорізького апеляційного суду за підсудністю,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Кредитної спілки «Запоріжжя» про визнання недійсним кредитного договору посилаючись на те, що 27 серпня 2007 року сторони уклали договір кредитної лінії № 203 про надання споживчих кредитів на загальну суму 20 тис. грн.. окремими виплатами. Відповідно до п. 1.1 договору КС «Запоріжжя» надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, платності та цільового характеру використання на ремонт та реконструкцію будинку на термін з 27 серпня 2007 року по 27 серпня 2010 року із сплатою процентів за користування кредитом. У договорі кредитної лінії від 27 серпня 2007 року № 203 не зазначено, що відповідач має відповідну ліцензію на здійснення фінансових операцій, пов`язаних з наданням кредитів. Оскільки додаткова угода від 31 серпня 2007 року № 2 до договору кредитної лінії від 27 серпня 2007 року № 203 передбачає плату щомісячно фіксованої суми, де розмір щомісячної плати на погашення кредиту на весь період дії договору дорівнює нулю, така умова, на думку позивача, суперечить як ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і вимогам п. 3.2 постанови правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». ОСОБА_1 також зазначала, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі ст. 227 ЦК України є оспорюваним. Таким чином, вважає, що оспорювана додаткова угода від 31 серпня 2007 року № 2 до договору кредитної лінії від 27 серпня 2007 року № 203 порушує її права, а тому просила відповідно до вимог ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України визнати її недійсною.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2015 року, зміненим рішенням апеляційного суду Запорізької області від 24 листопада 2015 року в частині правового обґрунтування, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили із того, що в оспорюваній додатковій угоді чітко визначені терміни дії договору, процентна ставка та графік (схема) погашення кредиту. Разом із тим суди установили, що у кредитному договорі та додатковій угоді до нього чітко відображено, що позивач отримує у відповідача кредитні грошові кошти, їх розмір, кінцевий строк повернення кредиту, місце знаходження кредитора, його реквізити, наведені взаємні права та обов`язки та інше. Суди дійшли висновку, що підписуючи оспорювану додаткову угоду, позичальник тим самим засвідчив, що він ознайомлений з її змістом, а отже, погодився з її умовами. По справі не встановлено передбачених ст. ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання недійсною зазначеної додаткової угоди у зв`язку з недоведеністю ознак нечесної підприємницької практики. За висновками судів, позивач не надав доказів на підтвердження обставин, які б могли перешкодити вчиненню правочину, які приховав відповідач, або які обставини він замовчував, що призвели до обману і утворення дисбалансу прав та обов`язків сторін не на користь позивача. При цьому суди урахували, що КС «Запоріжжя» має відповідний дозвіл (ліцензію) на здійснення діяльності (надання фінансової послуги).

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2015 року у зв`язку з нововиявленими обставинами, якими, на думку заявника, є висновок повторної судово-економічної експертизи № 4784 від 21.08.2017 року, проведеної в іншій справі, яким встановлений факт збільшення реальної відсоткової ставки за кредитом з 47% до 59,83%.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09липня 2018 року провадження у справі закрито.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у відповідності до ч.2 ст.425 ЦПК України не підлягає розгляду у суді першої інстанції, оскільки відповідне судове рішення було змінено судом апеляційної інстанції в частині правового обґрунтування причин відмови у позові, питання про його перегляд має вирішуватися судом апеляційної інстанції.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 22 січня 2019 року ухвала суду першої інстанції скасована, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що за формою і змістом вона не відповідає вимогам ст.260 ЦПК України і є невмотивованою.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2019 цивільну справу №333/304/15- ц за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2015 року за нововиявленими обставинами направлено за підсудністю до Запорізького апеляційного суду.

Судове рішення мотивовано тим, що при подачі заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами ОСОБА_1 були порушені правила територіальної підсудності (п.1ч.1 ст. 31, ст.32, ст.425 ЦПК України). Оскільки рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 24.11.2015 року було змінено рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 10.02.2015 року, тому, на думку суду першої інстанції, заява про перегляд рішення за нововиявленими обставинами повинна розглядатись саме апеляційним судом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою прийняте законне та обґрунтоване рішення по справі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції сприяє затягуванню судового розгляду, у зв`язку з чим безпідставно направив її заяву за підсудністю до Запорізького апеляційного суду.

Голова правління КС «Запоріжжя» Швайко В.В. відповідно до ст. 360 ЦПК України надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що суд першої інстанції, постановляючи ухвалу від 04.04.2019 року, порушив правило інстанційної юрисдикції, а тому дійшов помилкового висновку про направлення справи за підсудністю до Запорізького апеляційного суду. Просив апеляційний суд ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 04.04.2019 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про повернення заяви ОСОБА_1

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

За приписами ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5, 6, 9,10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п.9 ч.1 ст. 353 ЦПК України).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Передаючи справу до суду апеляційної інстанції з посиланням на ст.31 ЦПК України, яка регулює наслідки порушення територіальної підсудності, суд першої інстанції виходив з того, що заявником порушені правила підсудності.

Проте, таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права, а тому з ними не можна погодитися.

Цивільний процесуальний Кодекс України розрізняє предметну, суб`єктну, інстанцій ну та територіальну юрисдикцію (підсудність).

Підсудність - це розмежування компетенції між окремими ланками судової системи і між судами однієї ланки щодо розгляду і вирішення підвідомчих їм цивільних справ, правила якої визначені статтями ст.ст.19-31ЦПК України.

Параграф 3 глави 2 ЦПК України визначає поняття та підстави визначення територіальної підсудності, на яку посилається суд першої інстанції, направляючи заяву ОСОБА_1 до Запорізького апеляційного суду.

Відповідно до приписів Цивільного процесуального Кодексу України, територіальна підсудність розмежовує компетенцію по розгляду підвідомчих судам справ між однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їхня діяльність. Вона персоніфікує суди по розгляду справ, визначає, який конкретно суд може розглядати конкретну справу по першій інстанції.

В той же час відповідно до параграфу 2 глави 2 ЦПК України, інстанційна юрисдикція розмежовує компетенцію судів за функцією, яку вона виконує в судовому процесі. За цією підсудністю розрізняють суди першої, апеляційної та касаційної інстанції.

Частиною 2 ст.425 ЦПК України визначено, що заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.

Аналогічна роз`яснення міститься у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами».

Аналіз визначених норм Закону дає підстави вважати, що розмежування компетенції судів щодо перегляду рішень за нововиявленими обставинами здійснюється саме за інстанційною підсудністю, а не за територіальною, як зазначив суд першої інстанції.

Отже, у разі порушення заявником правил інстанційної юрисдикції і помилкового звернення до неналежного суду, правила ст.31 ЦПК України не підлягають застосуванню. Нормами ЦПК України передбачені інші наслідки у випадку звернення заявника до неналежного суду.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість передачі справи до суду апеляційної інстанції на підставі ст.31 ЦПК України, неправильно застосував норми процесуального права.

Згідно із п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: порушення норм процесуального чи не правильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

На підставі викладеного оскаржувана ухвала у відповідності до ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 про повернення судового збору, сплаченого суду першої інстанції при подачі заяви про перегляд судового рішення, задоволенню не підлягають, оскільки вирішення вказаного питання відноситься до компетенції того суду, якому сплачено судовий збір.

Керуючись ст. ст.367, 374, 376, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2019 року у цій справі скасувати.

Справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: