Постанова

Іменем України

16 травня 2019 року

м. Київ

справа № 309/2760/15-ц

провадження № 61-33254 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_5 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , Кошелівська сільська рада Хустського району Закарпатської області, приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Шкарампота В`ячеслав Дмитрович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2016 року у складі судді Лук`янової О. В. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 29 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Фазикош Г. В., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Кошелівська сільська рада Хустського району Закарпатської області, приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Шкарампота В. Д., про визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що після смерті його брата

ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина на будинок

АДРЕСА_1 , яку він прийняв, подавши 29 березня 2010 року заяву до нотаріуса про прийняття спадщини.

27 березня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 відчужила 1/2 частку будинку

АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 1.3 цього договору відчужуване майно належало ОСОБА_2 на підставі рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 10 червня 2010 року, яке набрало законної сили 21 червня 2010 року, яким визнано за

ОСОБА_4 , ОСОБА_2 право власності по 1/2 частці за кожним на самочинно збудований будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 23 листопада 2010 року рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 10 червня

2010 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до Кошелівської сільської ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на самочинно збудований будинок. Про ухвалення вказаного судового рішення ОСОБА_2 було відомо, оскільки вона була присутня у судовому засіданні 23 листопада 2010 року, однак незважаючи на це вона свідомо уклала оспорюваний правочин.

Посилаючись на те, що внаслідок укладення оспорюваного договору порушено його право на спадкове майно, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 27 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та

ОСОБА_7

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 18 жовтня

2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , укладений 27 березня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладений на підставі скасованого судового рішення, а тому

ОСОБА_2 не мала права на його вчинення, що є підставою для визнання цього правочину недійсним.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 29 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із обгрунтованості висновків суду першої інстанції про неможливість укладення правочину на підставі судового рішення, яке скасовано, наслідком чого є визнання його недійсним.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у вересні 2017 року, ОСОБА_3 просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що зі змісту рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 25 грудня 2013 року, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2014 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до

ОСОБА_5 , треті особи: Хустська державна нотаріальна контора, Кошелівська сільська рада Хустського району Закарпатської області, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно; зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи: Хустська державна нотаріальна контора, Кошелівська сільська рада Хустського району Закарпатської області, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, не вбачається наявності у

ОСОБА_5 будь-яких прав на спадкове майно, а отже він не мав права звернення до суду з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Рух справи в суді касаційної інстанції

01 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами встановлено, що рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 10 червня 2010 року задоволено позов ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до Кошелівської сільської ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок. Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частці на самочинно збудований будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 23 листопада 2010 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 10 червня 2010 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до Кошелівської сільської ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на самочинно збудований будинок.

27 березня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 відчужила 1/2 частку будинку

АДРЕСА_1 . У пункті 1.3 договору зазначено, що 1/2 частка у праві власності на відчужуваний житловий будинок належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 10 червня 2010 року, яке набрало законної сили 21 червня 2010 року, яким визнано за ОСОБА_4 , ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку самочинно збудованого будинку

АДРЕСА_1 , за кожним.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 07 лютого

2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , треті особи: Хустська державна нотаріальна контора, Кошелівська сільська рада Хустського району Закарпатської області, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи: Хустська державна нотаріальна контора, Кошелівська сільська рада Хустського району Закарпатської області, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, первісний та зустрічний позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_5 право власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 по 1 /2 частці за кожним після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 25 грудня 2013 року рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 07 лютого

2013 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів.

У межах розгляду зазначеної справи апеляційний суд встановив, що після смерті

ОСОБА_6 відкрилася спадщина на будинок АДРЕСА_1 . Спадкоємцями, які мають право на спадкове майно є: ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , який прийняв спадщину шляхом подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 , апеляційний суд виходив із того, що він не надав доказів про відмову нотаріуса у видачі йому свідоцтва про право на спадщину законом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2014 року рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 25 грудня 2013 року у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 залишено без змін.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи».

З огляду на зазначені приписи, а також правила статей 15, 16 ЦК України, статей

1, 2-4, 14, 215 ЦПК України 2004 року кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися у тому, що особа має обгрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину. Вимоги заінтересованої особи, яка у судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

За встановлених судами обставин та з урахуванням положень цивільного законодавства, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_5 , оскільки на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, судове рішення, на підставі якого ОСОБА_2 вважала себе власником відчужуваного нерухомого майна було скасовано, що є підставою для визнання зазначеного договору недійсним.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_5 є неналежним позивачем, апеляційний суд правильного виходив з того, що внаслідок укладення оспорюваного договору купівлі-продажу порушено його права та законні інтереси, як особи, яка має право на відчужуване майно у порядку спадкування за законом, що підтверджується преюдиційними обставинами, встановленими рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 25 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

12 червня 2014 року.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 цих висновків суду не спростовують та фактично зводяться до власного тлумачення і розуміння фактичних обставин та мотивів, з яких виходили суди ухвалюючи оскаржувані судові рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції

залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи, надали належну правову оцінку доводам сторін та зібраним у справі доказам, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 18 жовтня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 29 серпня

2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник