ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2019 року м. Чернівці

справа № 724/597/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинак О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Собчук І.Ю.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2018 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Гураль Л.Л.

встановив:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом.

Просила:

- визнати ОСОБА_2 батьком її сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно починаючи з дня подання до суду позову та до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2018 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 батьком її сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1;

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно починаючи з 26 квітня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття.

Допущено негайне виконання судового рішення в межах платежу за один місяць.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу.

Просить скаргу залишити без задоволення. Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2018 року залишити без змін.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а аргументи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

В статті 53 КпШС України визначено, що походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану.

В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 121 СК України передбачено, що права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно частини 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 26 жовтня 2002 року (а.с.6).

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України від 17 квітня 2018 року №2 вбачається, що батьком ОСОБА_4 записаний ОСОБА_5 (а.с.5).

З довідки виконавчого комітету Рукшинської сільської ради Хотинського району Чернівецької області від 9 березня 2018 року №137 вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрований по АДРЕСА_1 та проживає разом з матір'ю ОСОБА_1 (а.с.8).

З довідки виконавчого комітету Рукшинської сільської ради Хотинського району Чернівецької області від 14 березня 2018 року №142 вбачається, що ОСОБА_4 на території Рукшинської сільської ради пільгами не користується (а.с.9).

З довідки виконавчого комітету Рукшинської сільської ради Хотинського району Чернівецької області від 16 березня 2018 року №152 вбачається, що до складу сім'ї ОСОБА_1 входять її сини ОСОБА_4, ОСОБА_6, батько ОСОБА_7, сестра ОСОБА_8, племінниця ОСОБА_9 (а.с.10).

З довідки виконавчого комітету Рукшинської сільської ради Хотинського району Чернівецької області від 16 березня 2018 року №151 вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали без реєстрації шлюбу з 2000 по 2004 роки та в них народився син ОСОБА_4 (а.с.11).

З довідки виконавчого комітету Рукшинської сільської ради Хотинського району Чернівецької області від 16 березня 2018 року №153 вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований АДРЕСА_2, але в селі не проживає (а.с.12).

З довідки виконавчого комітету Рукшинської сільської ради Хотинського району Чернівецької області від 9 березня 2018 року №136 вбачається, що ОСОБА_1 не має в користуванні нерухомого майна (землі, будинку) (а.с.14).

З довідки виконавчого комітету Рукшинської сільської ради Хотинського району Чернівецької області від 9 березня 2018 року №134 вбачається, що ОСОБА_1 з 1 вересня 2002 року по день видачі довідки не працює і підприємницькою діяльністю не займається (а.с.15).

З свідоцтва про розірвання шлюбу від 15 серпня 2008 року НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_10 розірвали шлюб (а.с.47).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 слід визнати батьком дитини ОСОБА_4

Так, за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини.

При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-20цс15.

Також правильним є висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини, яка проживає разом з нею в сумі 1000 гривень.

Аргументи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що наявні в матеріалах справи докази не доводять ту обставину, що ОСОБА_2 є батьком неповнолітнього ОСОБА_4

Відповідно до частини другої статті 53 КпШС Україниу разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

Частиною третьою статті 53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, згідно зі статтею 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. У необхідних випадках суд для з'ясування питань, пов'язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу.

Передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.

Згідно частин 1, 2 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір'ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Вказане узгоджується з висновками, які викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц та від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц.

З огляду на вказане суд апеляційної інстанції вважає, що позивачкою належними, допустимими доведено те, що ОСОБА_2 є батьком неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зокрема, такими доказами є довідка виконавчого комітету Рукшинської сільської ради Хотинського району Чернівецької області від 16 березня 2018 року №151, показання свідків ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_7, ОСОБА_14, ОСОБА_15

Відповідач доказів, які б підтверджували відсутність походження дитини від нього суду не надав. Зокрема, відповідач не звертався до суду з заявою про проведення судово-генетичної експертизи з метою встановлення походження дитини.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що копії фотографій є неналежними доказами у справі.

Так, відповідно до вимог статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Як вбачається з матеріалів справи копії фотографій, які знаходяться в матеріалах справи не посвідчені відповідно до вимог статті 95 ЦПК України, а тому суд першої інстанції помилково взяв їх до уваги ухвалюючи рішення у справі.

Враховуючи наведене вище рішення суду першої інстанції слід зміни, а саме виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду, як на докази у справі, на копії фотографій, які знаходяться на аркушах справи під номерами 55,56,57.

В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2018 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду, як на докази у справі, на копії фотографій, які знаходяться на аркушах справи під номерами 55,56,57.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Дата складання повної постанови 25 лютого 2019 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна