Справа № 464/6323/18 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/811/1910/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2019 року в складі судді Чорної С.З. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на непрацездатну матір, яка потребує матеріальної допомоги,-

встановила:

У листопаді 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на непрацездатну матір, яка потребує матеріальної допомоги, просила стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання непрацездатної матері в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і довічно.

Вимоги обґрунтовувала тим, що з 02.06.2010 року є особою з інвалідністю 3 групи загального захворювання, що підтверджується довідкою МСЕК. Єдиним доходом у неї є пенсія по інвалідності, значні кошти витрачає на лікування. ОСОБА_3 , які залишаються після купівлі ліків та сплати комунальних послуг, не вистачає навіть для харчування. У неї є єдиний син ОСОБА_2 , який працює, отримує заробітну плату, необмежений стягненнями по виконавчих документах, має достатньо коштів для надання допомоги на утримання, однак ніякої допомоги не надає, ухиляється від свого обов`язку щодо утримання матері, у зв`язку з чим звернулась до суду, просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на непрацездатну матір, яка потребує матеріальної допомоги відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені останнім судові витрати у розмірі 3000 тисячі гривень.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 , з таким не погоджується, вважає, що таке прийнято без повного з`ясування обставин справи і з порушенням норм процесуального права, без надання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам.

В апеляційній скарзі зазначає, що є у віці 61 рік, з 02.06.2010 року є інвалідом ІІІ групи та отримує пенсію по інвалідності. Пенсія, яку отримує, не забезпечує необхідним мінімумом проживання, після сплати комунальних послуг такої не вистачає на харчування та медичне забезпечення.

При цьому, окрім пенсії не отримує інших джерел доходів.

Відповідач ОСОБА_2 є її єдиним сином, працездатним та має самостійний заробіток, відтак вважає, що відповідач має змогу надавати їй матеріальну допомогу у твердій грошовій формі в розмірі 2500 грн.

Стверджує, що надавала докази про стан здоров`я та щомісячний розмір понесених витрат на лікування.

Звертає увагу на те, що суд не вимагав від відповідача доказів щомісячних витрат понесених на лікування сім`ї.

Вважає, що суд упереджено поставився до розгляду даної справи, вважаючи, що матеріальне становище відповідача настільки важке, що не можливим буде призначення аліментів на утримання непрацездатної матері в розмірі 2500 грн. при зарплаті 11694 грн.

Покликається на те, що зі сторони відповідача не було доводів про ухилення її та чоловіка, як батьків, від виконання своїх обов`язків щодо своїх дітей.

Не погоджується із стягненням судом першої інстанції з неї витрат на правову допомогу в розмірі 3000 грн., оскільки така сума є непосильною для них з чоловіком та поставить їх в скрутне становище.

Покликається, що законодавством надана пільга у вигляді звільнення від сплати судового збору у категорії справ про стягнення аліментів з того міркування, що особи які звертаються з такими вимогами перебувають у важкому матеріальному становищі.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

11.09.2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_4 на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення аліментів, розмір яких не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив з того, що стороною позивача не надано до суду належних, переконливих, достовірних доказів про стан здоров`я позивача та щомісячний розмір понесених нею витрат на лікування, як і твердження позивача про недостатність пенсії для лікування, при цьому розмір пенсії позивача є не нижчим прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, що свідчить про те, що підстави вважати, що позивач є особою, яка потребує сторонньої матеріальної допомоги, відсутні.

Крім цього, суд взяв до уваги те, що позивач володіє 1/6 часткою квартири АДРЕСА_1 , проживає разом з чоловіком ОСОБА_5 , веде спільне господарство, а також покази допитаних в судовому засіданні свідків.

При цьому, суд врахував матеріальне становище відповідача, його середній місячний дохід, інвалідність його дружини ОСОБА_6 , перебування її на диспансерному обліку в Комунальному некомерційному підприємстві «4-а міська поліклініка м. Львова», її онкологічне захворювання, операцію з видалення пухлини щитоподібної залози, необхідність проведення періодичних досліджень аналізів з гормональної панелі інтервалом у 6 місяців та регулярної ультра-звукової діагностики, а також підтверджений випискою із медичної картки факт перебування дитини відповідача ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на диспансерному обліку в Комунальному некомерційному підприємстві «4-а міська поліклініка м. Львова».

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Згідно із ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності відповідних умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина.

Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України.

Непрацездатним, в розумінні ч. 3 ст. 75 СК України, вважається той з батьків, хто досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи.

Відповідно до ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження (ч.3 ст. 4 вказаного Закону).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на осіб, які втратили працездатність (в розрахунку на одну особу на місяць): з 1 січня 2018 року 1 373 гривні, з 1 липня 1 435 гривень, з 1 грудня 1 497 гривень.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23 листопада 2018 року № 2246-VIII установлено такі розміри основних мінімальних соціальних стандартів у 2019 році зокрема осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1 564 гривні, з 1 грудня 1 638 гривень.

З матеріалів справи беззаперечно вбачається, що позивачка ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 4).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 02.06.2010 року є особою з інвалідністю 3 групи загального захворювання, що підтверджується довідкою МСЕК № 466 327 від 02.06.2010, може працювати в приміщенні без фізичного та емоційного навантаження (а.с. 6-7).

Згідно довідки, наданої Головним управлінням пенсійного фонду України у Львівській області, позивач отримує пенсію по інвалідності та її щомісячний дохід у період з вересня по листопад 2018 року становив 1488, 33 грн., та з грудня по лютий 2019 року 1533, 33 грн., що підтверджується довідкою від 20.03.2019 року № 1163 (а.с. 132).

Позивач володіє 1/6 часткою квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14 грудня 2011 року, проживає разом з чоловіком ОСОБА_5 , веде спільне господарство (а.с. 108).

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 одружений з ОСОБА_6 , у них є спільний син ОСОБА_7 (а.с. 42, 86). ОСОБА_2 працює у ЛКП «Львівелектротранс», займає посаду інженера 1 категорії (а.с. 85). Крім цього, відповідач записаний батьком ОСОБА_8 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 87).

Наявні матеріали справи дають підстави для об`єктивного висновку про те, що відносини позивача ОСОБА_1 , як матері відповідача, з ним та його дружиною є напруженими та конфліктними, неодноразово ставали наслідками звернень в органи поліції та проведення відповідних перевірок (а.с. 38-39, 77).

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29.05.2018 року заяву подану в порядку окремого провадження заявником ОСОБА_6 , заінтересована особа ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задоволено частково.

Видано обмежувальний припис, яким заборонено ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , протягом шести місяців: наближатися ближче ніж на 20 метрів до місця проживання ОСОБА_6 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , протягом шести місяців; наближатися ближче ніж на 10 метрів до робочого місця ОСОБА_6 , що знаходиться в Амбулаторії загальної практики сімейної медицини с. Звенигород за адресою: Львівська АДРЕСА_4 , с АДРЕСА_5 Звенигород, вул. Д. Галицького АДРЕСА_6 ; особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_6 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, протягом шести місяців; вести листування, телефонні переговори (в тому числі надсилати смс повідомлення) з ОСОБА_6 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Повідомлено про прийняте рішення Сихівський відділ поліції ГУ НП у Львівській області та Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради іПустомитівський відділ поліції ГУ НП у Львівській області та Звенигородську сільську раду Пустомитівського району Львівської області для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік (а.с. 40-41).

Встановлені зазначеним рішенням суду обставини, а не їх юридична оцінка мають преюдиційне значення для даної справи.

Звертаючись з позовними вимогами ОСОБА_1 свої доводи зводила до того, що її єдиним доходом є пенсія по інвалідності, гроші, які залишаються після купівлі ліків та сплати комунальних послуг не вистачає навіть для харчування, оскільки значні кошти витрачає на лікування, єдиний син ОСОБА_2 працює, отримує заробітну плату, необмежений стягненнями по виконавчих документах, має достатньо коштів для надання допомоги на утримання, однак ніякої допомоги не надає, ухиляється від свого обов`язку щодо утримання матері.

Заперечуючи позовні вимоги та у відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 зазначав, що позивач не довела факту її нужденного стану, немічність чи потребу у додаткових витратах, викликаних тяжкою хворобою, поряд з цим остання не зазначила у позовній заяві про те, що проживає разом з чоловіком, веде з ним спільне господарство. Чоловік позивачки отримує пенсію, тому їх сукупний дохід, як і пенсія самої позивачки відповідає встановленому законодавством розміру. Звертає увагу на характер відносин, які між ними склалися.

Як роз`яснено у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 № 3, обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК). Згідно із ч. 2 ст. 205 СК при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків.

Тобто, виходячи із зазначених норм, обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів:1) походження дитини від матері, батька 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних обставин.

Згідно із ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Фактів позбавлення позивача батьківських прав, ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо свого сина - відповідача у справі апеляційним судом не встановлено.

Разом з цим, позивач ОСОБА_1 не надала належних доказів про те, що має скрутне матеріальне становище, а її твердження про недостатність пенсії для лікування не підтверджено належними та допустимими доказами про розмір необхідних витрат.

Відтак, доводи ОСОБА_1 у цій частині грунутються на припущеннях, що суперечить ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Більше того, розмір пенсії по інвалідності позивача не є нижчим прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а пенсія її чоловіка, інформацію щодо якої позивач надала на вимогу суду, становить 23613,57 грн. за шість місяців (а.с. 133).

Крім цього, стороною позивача не надано до суду доказів про стан здоров`я ОСОБА_1 та щомісячний розмір понесених нею витрат на лікування.

Також, допитані у суді першої інстанції як свідки рідний брат позивачки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , яка є сусідкою позивачки, зазначили про отримання позивачкою доходу від здачі в оренду квартири, велику пенсію її чоловіка та ведення домашнього господарства.

Враховуючи вищенаведені обставини, які встановлені судом та аналізуючи у сукупності законодавство, яким врегульовані правовідносини пов`язані із обов`язком дітей піклуватися про батьків та утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів на непрацездатну матір, яка потребує матеріальної допомоги.

В цьому контексті, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно довідки №0280 від 08.02.2019 року, за підписом в.о. директора Комунального некомерційного підприємства Пустомитівської районної ради «Пустомитівська центральна районна лікарня», ОСОБА_1 1957 р.н. заключила декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу № 001-М8КА-9400 від 06.12.2018 з лікарем Марківською Л.З. Про те, що є інвалідом 3 групи загального захворювання не повідомила, документи не надала, інформацію про характер та специфіку захворювання не розказала. З моменту заключення декларації по час видачі довідки за медичною допомогою не зверталась, лікування не отримувала, стороннього огляду не потребувала (згідно записів з медичної карти амбулаторного хворого) (а.с. 110).

Безумовно не можуть залишитися поза увагою апеляційного суду і встановлені судом першої інстанції обставини щодо матеріального стану відповідача, історії хвороби його дружини та їх спільного сина, які хоч і не входять у предмет доказування в даній категорії справ, однак мають значення для загального уявлення становища сторін у спорі.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність оскаржуваного рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

З огляду на те, що витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн., які стягнув суд першої інстанції у рішенні, є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, затраченим часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді першої інстанції не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також те, що їх стягнення з позивача ОСОБА_1 становить надмірний тягар для неї, колегія суддів дійшла висновку про зменшення розміру витрат на правничу допомогу на користь відповідача ОСОБА_2 до 1000 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2019 року змінити, зменшити розмір витрат на правничу допомогу які стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 3000 грн. 00 коп. до 1000 грн. 00 коп.

Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 01 жовтня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк