КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6500/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Шереметьєва Л.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Немировської О.В.,

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про скасування заборгованості та зобов`язання вчинити дії,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 лютого 2019 року,

встановив:

у грудні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати заборгованість за оплату послуг з централізованого опалення у розмірі 5 495 грн. 36 коп. безпідставною та скасувати її і списати з його особового рахунку, посилаючись на те, що вказана послуга йому не надавалась в період з грудня 2014 року по лютий 2016 року, відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг та угоди про зміну розміру тарифу.

Заочним рішенням Солом`янського районного суд м. Києва від 11 лютого 2019 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що він є співвласником кв. АДРЕСА_1 . Станом на 01.10.2017 за квартирою утворилась заборгованість по оплаті послуг з централізованого опалення в сумі 5 581 грн. 28 коп. Однак з сумою заборгованості він не погоджується, оскільки фактично послуги в період з грудня 2014 року по лютий 2016 року не надавались, в зв`язку з чим він їх не оплачував. З вказаного приводу він неодноразово звертався до відповідача та інших інстанцій - Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві, Департаменту житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради, інших органів, однак перерахунок боргу здійснено не було. Тому він вважає, що підстав для нарахування йому заборгованості у відповідача не було також і через відсутність між ними договірних відносин та відсутності угоди про зміну розміру тарифу. Наявність такої безпідставної заборгованості порушує його права через неможливість оформити субсидію, він постійно отримує повідомлення про заборгованість, що негативно позначається на його нервовому стані.

Заочним рішенням Солом`янського районного суд м. Києва від 11 лютого 2019 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача про надання йому відповідачем послуг неналежної якості та факт інших порушень прав позивача не доведено.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені постановою КМ України від 21.07.2005 №630 (далі - Правил), Порядок проведення перерахунків розміру плати за надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості, затвердженого постановою КМ України №151 від 17.02.2010 (далі - Порядок).

Як видно з матеріалів справи, позивач проживає та є співвласником кв. АДРЕСА_1 відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 10.06.1994 року, виданого згідно з розпорядженням Виробничого об`єднання «Київприлад» №349.

Позивач визнає, що він не сплачував послуги за опалення з січня 2015 року по лютий 2016 рік.

В матеріали справи позивачем було надано копію Акту №48, складеного комісією в складі працівників ЖЕД-906 від 13.01.2016, в якому встановлено температуру в АДРЕСА_1 , копію його звернення до відповідача, датоване 19 червня 2017 р., з приводу перерахунку боргу за опалення, на яке йому було надано відповідь 24.10.2017. Відповідно до вказаного листа, проведення перерахунку передбачено згідно Порядку за умови відсутності в будинку засобу обліку теплової енергії.

Позивачем не надано до справи доказів щодо проведення перевірки показників якісних та кількісних показників надання послуг та належним чином складеного Акту-претензії відповідно до вимог пп. 33-39 Правил.

Згідно із ч. 1 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Посилання позивача на положення ч. 1 ст. 19 Закону, в якому передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах не можуть бути підставою для звільнення його від обов`язку сплачувати за послуги з центрального опалення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 Житлового кодексу Української РСР.

Відповідачем при розгляді справи в суд першої інстанції було надано відомості щодо відсутності опалення в будинку АДРЕСА_1 мало місце з 21.10.2015 по 29.10.2015, з 03.11.2015 по 11.11.2015, з 22.12.2015 по 23.12.2015, в зв`язку з чим було проведено перерахунок за вказану послугу. Після вказаного періоду відсутні підстави для здійснення перерахунку.

Крім того, з грудня 2015 року в цьому будинку встановлено будинковий засіб обліку, в зв`язку з чим нарахування оплати проводиться відповідно до його показників.

Всі доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Відповідно до п. 32 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені постановою КМ України від 21.07.2005 №630 на виконавця покладено обов`язок, зокрема, зменшувати розмір плати за послуги у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі його письмової заяви та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання); звільняти від плати за послуги у разі їх ненадання та виплачувати компенсацію за перевищення строків проведення аварійно-відбудовних робіт; проводити перерахунок розміру плати за надання послуг у разі ненадання їх, надання не в повному обсязі, зниження якості, зокрема відхилення їх кількісних та/або якісних показників від затверджених нормативів (норм) споживання, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України та визначеному договором.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, доводи, викладені позивачем в апеляційнй скарзі, висновків суду не спростовують, судом було повно та всебічно встановлено обстаинин справи,а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий

Судді