П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2019 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 370/3039/18

Номер провадження 22-ц/824/7598/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В. В., Соколової В. В.,

за участю секретаря судового засідання - Якушко Т. А.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 07 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Тандира О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Макарівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю та скасування записів про реєстрацію нерухомого майна.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 15 червня 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних долях придбали житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

27 серпня 2012 року за позивачем було зареєстровано право власності Ѕ частину вищевказаного домоволодіння.

Крім того, 15 червня 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних долях придбали земельну ділянку, площею 0,550 га,з яких: для обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,25га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,3003га, що розташована на території Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області, вулиця Жовтнева.

У 2012 році на підставі технічної документації із землеустрою придбану земельну ділянку було поділено за цільовим призначенням та утвореним земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери, а саме земельній ділянці, площею 0,25 га присвоєно кадастровий номер :03:001:0002, а земельній ділянці площею 0,3003 га - кадастровий номер :03:001:0003.

21 вересня 2015 року позивач зареєстрував право право власності на Ѕ частину вищевказаних земельних ділянок.

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 з часу придбання нерухомого майна не користується ним та не бере жодної участі в його утриманні. Натомість ОСОБА_1 з 2012 року добросовісно володіє житловим будинком та земельними ділянками та продовжує ними користуватись, а тому має право на набуття права власності на Ѕ частину вказаного нерухомого майна за набувальною давністю.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 07 березня 2019 року (а.с. 88 - 90) позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майна за набувальною давністю залишено без задоволення.

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду, 08 квітня 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 07 березня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивував, зокрема, тим, що оскаржуване рішення є незаконним, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Скаржник зазначає, що він більше 17 років відкрито та добросовісно володіє спірним житловим будинком з господарськими будівлями, а також земельними ділянками, покупцем яких у рівних частках є він особисто. До того ж, останній зареєстрував право власності на придбане нерухоме майно.

Таким чином, наявні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину спірного нерухомого майна, покупцем якого є відповідач, за набувальною давністю.

Суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатньою підставою для набуття права власності на нього за правилами ст.334 ЦК України.

Посилання суду на те, що позивач достовірно знав ту обставину, що власником Ѕ частини спірного нерухомого майна є відповідач не відповідає дійсності, оскільки останній не набув (не зареєстрував) права власності на спірне майно, про що скаржник не знав та не міг знати.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 травня 2019 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Відзиву подано не було.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 травня 2019 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду в судове засідання з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Кар`єв заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав її необґрунтованості та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що ухвалене відповідно до приписів чинного законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення позивача та представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено в ході судового розгляду, 15 червня 2001 року, між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивач та відповідач придбали у рівних долях кожний житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 10 -11).

27 серпня 2012 року за позивачем було зареєстровано право приватної спільної власності на Ѕ частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 20).

15 червня 2001 року позивач та відповідач у рівних долях кожний придбали земельну ділянку, що розташована на території Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області, вулиця Жовтнева. Земельна ділянка площею 0,550 га, з яких: для обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,25га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,300га (а.с. 9).

У 2012 році Держаним підприємством «Київським науково-дослідним та проектним інститутом землеустрою» на підставі заяви позивача було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право спільної часткової власності на земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_2 межах Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області (а.с. 14-16).

На підставі даної технічної документації із землеустрою, придбану земельну ділянку було поділено за цільовим призначенням, утвореним земельним ділянкам було присвоєно кадастрові номери, а саме земельній ділянці площею 0,25 га було присвоєно кадастровий номер :03:001:0002, а земельній ділянці площею 0,3003 га, кадастровий номер 1:03:01:0003.

З Витягів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що 16 вересня 2015 року за позивачем було зареєстровано право власності на Ѕ частину вищезазначених земельних ділянок (а.с. 21-26).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач достовірно знає, що інша Ѕ частина нерухомого майна належить відповідачу, з огляду на те, що оскільки сторони разом придбали житловий будинок та земельну ділянку, а відтак ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем. Крім того, відкритість та безперервність не є достатніми підставами для набуття права власності на нерухоме майно за правилами ст. 334 ЦК України.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з приписами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності (постанова Великої палата Верховного суду у справі № 910/17274/17).

Так, з матеріалів справи чітко вбачається, що позивач знав, що власником Ѕ частини спірного нерухомого майна є відповідач, оскільки і ОСОБА_1 , і ОСОБА_2 є сторонами договорів купівлі-продажу, за якими житловий будинок з надвірними спорудами і земельна ділянка були придбані.

Колегія суддів приходить до висновку, що вищевказана обставина виключає добросовісність набуття, що є обов`язковою умовою визнання права власності за набувальною давністю, що в свою чергу звільняє від потреби аналізувати інші умови, встановлені ст. 344 ЦК України.

Отже, висновки суду першої інстанції в повній мірі ґрунтуються на приписах цивільного законодавства.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на відсутність реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірне не рухоме майно та необізнаність позивача щодо даної обставини не впливає на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки реєстрація права власності є правом, а не обов`язком особи.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 07 березня 2019 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 18 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В. В. Саліхов

В. В. Соколова