ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» лютого 2019 року

м. Харків

справа № 636/374/18-ц

провадження № 22ц/818/37/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач -Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкова І.О.,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, представник відповідачів - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 01 листопада 2018 року у складі судді Гуменного З.І.

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкова І.О. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 22 травня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 6/4/2006/840-К/001, відповідно до якого банк надав ОСОБА_2 у тимчасове користування на умовах забезпечення, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 20 000,00 доларів США строком до 21 травня 2021 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом, які розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 9,5% річних, та сплатою комісії за управління кредитом із розрахунку 0,35% від суми кредиту, з метою проведення розрахунків за договором купівлі-продажу від 22 травня 2006 року.

Договором встановлена сума мінімально необхідного платежу у розмірі 262,42 доларів США.

Свої зобов'язання за договором банк виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_2 кредитні кошти у розмірі 20 000,00 доларів США.

У забезпечення виконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань щодо погашення кредиту та інших платежів, передбачених кредитним договором, між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 6/4/2006/840-П/002 від 22 травня 2006 року.

У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_2 станом на 01 грудня 2017 року має заборгованість перед банком в розмірі 12 839,04 доларів США, що складається із заборгованості за кредитом, у тому числі простроченої, у розмірі 7972,25 доларів США, заборгованості за відсотками, в тому числі простроченої, 2426,00 доларів США, заборгованості зі сплати комісії, в тому числі простроченої, у розмірі 1004,40 доларів США, пені за прострочення сплати кредиту - 1436,39 доларів США.

Вказав, що до теперішнього часу зобов'язання позичальника не виконані, заборгованість за кредитним договором не погашена.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» суму заборгованості за кредитним договором № 6/4/2006/840-К/001 від 22 травня 2006 року у розмірі 12 839,04 доларів США, що складається із заборгованості за кредитом, у тому числі простроченої, у розмірі 7972,35 доларів США, заборгованості за відсотками, в тому числі простроченої, - 2426,00 доларів США, заборгованості зі сплати комісії, в тому числі простроченої, - 1004,40 доларів США, пені за прострочення сплати кредиту - 1436,39 доларів США; стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору у розмірі 5 229,83 грн.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 01 листопада 2018 року, у якому ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 26 грудня 2018 року виправлено описку, позов Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкової І.О. - задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму заборгованості за кредитним договором № 6/4/2006/840-К/001 від 22 травня 2006 року у розмірі 11 702, 65 доларів США, що складається із заборгованості: за кредитом, в тому числі простроченої - 7972,25 доларів США; заборгованості за відсотками, в тому числі простроченої -2 426,00 доларів США; заборгованості по сплаті комісії, в тому числі простроченої - 1004,40 доларів США; пені за прострочення сплати кредиту - 300,00 доларів США; стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору у розмірі 5 229,83 грн. в рівних частках з кожного по 2614,91 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій просили рішення суду - скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважали, що суд не надав належної оцінки доказам у справі; не звернув увагу на те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності; що банком при укладенні договору порушено вимоги законодавства про захист прав споживачів, а саме, не надано повної інформації про умови кредитування, приховано відомості щодо реальної процентної ставки та розміру абсолютного подорожчання кредиту, не визначено умов щодо збереження реальної вартості предмета іпотеки; що надання споживчого кредиту в іноземній валюті заборонено; що кредитний договір є неукладеним, оскільки у ньому відсутні обов'язкові умови щодо можливих валютних ризиків для позичальника, щодо основних вимог виникнення іпотечного боргу; не встановлено інфляційного застереження, відсутні розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості; не зазначено детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки та вартості всіх послуг, пов'язаних з наданням кредиту; що визначення валюти договору та платежів за зобов'язанням у прив'язці до іноземної валюти є порушенням прав споживача, оскільки позичальник зобов'язаний повертати не ту суму кредиту, що була одержана, а іншу, що не є до кінця визначеною; що підвищення вартості долара США до гривні не залежить від відповідача і фактично є вартісним елементом кредиту, хоча договором не передбачено; що зобов'язання боржника сплачувати не тільки відому суму відсотків, а й вартісні характеристики національної валюти України по відношенню до іноземної, є неприпустимим; що під час укладення договору позичальник була введена в оману щодо його істотних умов із застосуванням нечесної підприємницької практики.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з'явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути заяву за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором та договором поруки у відповідачів утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача зі зменшенням розміру неустойки.

Проте, з таким висновком суду повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 травня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 6/4/2006/840-К/001, відповідно до якого банк надав ОСОБА_2 у тимчасове користування на умовах забезпечення, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 20 000,00 доларів США строком до 21 травня 2021 року зі сплатою відсотків за користування кредитом, які розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 9,5% річних та сплатою комісії за управління кредитом із розрахунку 0,35% від суми кредиту з метою проведення розрахунків за договором купівлі-продажу від 22 травня 2006 року.

Договором встановлена сума мінімально необхідного платежу у розмірі 262,42 доларів США.

У забезпечення виконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань щодо погашення кредиту та інших платежів, передбачених кредитним договором, між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 6/4/2006/840-П/002 від 22 травня 2006 року.

03 листопада 2009 року між банком та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору від 22 травня 2006 року, пунктом 1.1.1. якої передбачено, що починаючи з листопада 2009 року щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 144,62 доларів США. Черговий мінімальний платіж позичальник вносить щомісячно до 22 числа поточного місяця.

Пунктом 3.3.14 додаткової угоди передбачено обов'язок позичальника протягом 30 днів з дати одержання письмового повідомлення кредитора достроково повернути в повному обсязі кредит, нараховані проценти, комісії у вигляді плати за управління кредитом, а також можливі штрафні санкції (пеня, штраф).

Пунктом 4.1. додаткової угоди передбачено, що у разі прострочення позичальником строків сплати процентів, комісії у вигляді плати за управління кредитом, передбачених умовами цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення.

Згідно пункту 4.3. додаткової угоди у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків щодо погашення кредиту, сплати процентів та комісії, протягом більш ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

03 листопада 2009 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 6/4/2006/840-П/002/1.

Згідно пункту 1.1. договору поруки поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором за належне виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором від 22 травня 2006 року, а саме: повернути до 21 травня 2021 року кредит у розмірі 20 000,00 доларів США, сплатити відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 9,5% річних, сплатити інші платежі, передбачені кредитним договором, сплатити можливі штрафні санкції (штраф, пеню).

Пунктами 2.1., 2.2. договору поруки передбачено, що кредитор набуває право вимагати від поручителя виконання зобов'язання за кредитним договором за умови, якщо в установлений договором строк виконання позичальником зобов'язання в цілому чи в будь-якій його частині не будуть виконані, а також при умові обов'язкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов'язання позичальника в цілому (або в тій чи іншій його частині).

Поручитель зобов'язаний виконати взяті на себе зобов'язання за цим договором не пізніше 3 банківських днів з моменту отримання повідомлення від кредитора про невиконання позичальником зобов'язань і необхідності їх виконання поручителем.

Як вбачається з журналу реєстрації вихідної кореспонденції Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра», 11 серпня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 направлено досудові вимоги, які отримано відповідачами 15 серпня 2017 року, що підтверджується їхніми підписами на рекомендованих повідомленнях про вручення поштових відправлень.

У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_2 станом на 01 грудня 2017 року має заборгованість перед банком в розмірі 12 839,04 доларів США, що складається із заборгованості за кредитом, у тому числі простроченої, у розмірі 7972,25 доларів США, заборгованості за відсотками, в тому числі простроченої, 2426,00 доларів США, заборгованості зі сплати комісії, в тому числі простроченої, у розмірі 1004,40 доларів США, пені за прострочення сплати кредиту - 1436,39 доларів США.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що останній платіж у її погашення здійснено 29 грудня 2014 року у розмірі 145,00 доларів США.

Відповідачі звернулись до суду першої інстанції з клопотанням про застосування наслідків спливу строку позовної давності, що викладено у відзиві на позовну заяву.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав і протягом часу її дії особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність строком в один рік (стаття 258 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Стаття 261 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Матеріали справи свідчать про те, що укладений сторонами кредитний договір встановлював окремі зобов'язання, які деталізували обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачали самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку.

За таких обставин незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання позичальником обов'язку з його внесення і обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Відповідні висновки щодо застосування норм матеріального права зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Разом з тим, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред'явлення досудової вимоги, так і судової.

Пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання.

Отже, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність для вимог до позичальника та строк пред'явлення вимоги до поручителя обчислюється від цієї дати.

Пред'явивши вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя - протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі №6-2251цс16.

Як вбачається з журналу реєстрації вихідної кореспонденції Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра», 11 серпня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 направлено досудові вимоги, які отримано відповідачами 15 серпня 2017 року, що підтверджується їхніми підписами на рекомендованих повідомленнях про вручення поштових відправлень.

Пунктом 3.3.14 додаткової угоди до кредитного договору передбачено обов'язок позичальника протягом 30 днів з дати одержання письмового повідомлення кредитора достроково повернути в повному обсязі кредит, нараховані проценти, комісії у вигляді плати за управління кредитом, а також можливі штрафні санкції (пеню, штраф).

Враховуючи, що банк в своїй вимозі про дострокове стягнення заборгованості, змінив строк кредитування, який закінчився для відповідачів 10 вересня 2017 року, а з позовом до суду банк звернувся у січні 2018 року, банк не пропустив строк трирічної давності для позичальника та шестимісячний строк для поручителя, тому заява відповідачів щодо застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Щодо нарахування процентів, інших платежів після направлення позивачем досудової вимоги судова колегія зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відтак, у межах строку кредитування відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, інші платежі за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Отже, після того, як кредитор направив боржникам вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Тобто, визначений термін повернення кредиту частинами до 2021 року був правомірно змінений кредитором на повернення всієї суми в термін 30 днів з моменту отримання вимоги, до 10 вересня 2017 року.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №564/2199/15-ц, провадження №61-2404св18.

Отже, банк не мав права нараховувати проценти, комісію та пеню за кредитним договором після 10 вересня2017 року.

Як вбачається з розрахунку, наданого банком, сума процентів в межах строку кредитування становить 2299, 43 долара США, сума комісії - 948, 44 доларів США, сума пені - 1252, 76 доларів США, а не 300,00 доларів США, як визначив суд першої інстанції (а. с. 12-16).

Доводи апеляційної скарги щодо того, що банком при укладенні договору порушено вимоги законодавства про захист прав споживачів, а саме: не надано повної інформації про умови кредитування, приховано відомості щодо реальної процентної ставки та розміру абсолютного подорожчання кредиту, не визначено умов щодо збереження реальної вартості предмета іпотеки; що кредитний договір є неукладеним, оскільки у ньому відсутні обов'язкові умови щодо можливих валютних ризиків для позичальника та щодо основних вимог виникнення іпотечного боргу; не встановлено інфляційного застереження, відсутні розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості; не зазначено детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки та вартості всіх послуг, пов'язаних з наданням кредиту; що під час укладення договору позичальник була введена в оману щодо його істотних умов із застосуванням нечесної підприємницької практики, є безпідставними, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать про те, що сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема, щодо розміру кредиту, валюти кредитування, відсоткової ставки за кредитним договором, а також порядку сплати кредиту. При підписанні цього договору ОСОБА_2 ознайомилась та погодилась з його умовами, а саме: підписала його, отримала кредит та використала його за цільовим призначенням, тим самим не заперечувала щодо умов договору, крім того, виконувала його умови протягом тривалого часу.

Зустрічну позовну заяву про визнання кредитного договору, додаткової угоди, договору поруки та договору іпотеки недійсними повернуто позивачу. Ухвалу суду першої інстанції не оскаржено. Судове рішення є чинним.

Відомостей щодо визнання зазначених договорів недійсними у судовому порядку матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою заборонено надання споживчих кредитів на території України в іноземній валюті є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16 жовтня 2011 року набрав законної сили Закон України № 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Ураховуючи, що на час укладення кредитного договору між банком та ОСОБА_2 Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони надання споживчих кредитів в іноземній валюті, слід дійти висновку про відсутність порушень під час його укладення.

Посилання відповідачів щодо того, що визначення валюти договору та платежів за зобов'язанням у прив'язці до іноземної валюти є порушенням прав споживача, оскільки позичальник зобов'язаний повертати не ту суму кредиту, що була одержана, а іншу, що не є до кінця визначеною; що підвищення вартості долара США до гривні не залежить від відповідача і фактично є вартісним елементом кредиту, хоча договором не передбачено; що зобов'язання боржника сплачувати не тільки відому суму відсотків, а й вартісні характеристики національної валюти України по відношенню до іноземної, є неприпустимим, судовою колегією не приймаються, оскільки відповідач з власної ініціативи звернулась за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного нею банку, отримавши від банку всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору.

Крім того, відповідач вносила платежі на погашення кредитної заборгованості, не ставлячи під сумнів самі умови кредитного договору.

Укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, прийняли на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики не покладається на позикодавця, тобто відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальникові.

Саме по собі неповідомлення банком про зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову банку. При цьому відповідач, добровільно отримуючи кредит в іноземній валюті, діяла на власний розсуд та ризик і сама повинна була передбачати у момент укладення договору можливість зміни курсу української гривні до іноземної валюти.

Таким чином, враховуючи зміну банком строку виконання зобов'язання шляхом направлення досудової вимоги відповідачам, з них підлягає стягненню солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 12 472,88 доларів США, що складається з 7972, 25 доларів США - заборгованості за тілом кредиту, 2299, 43 доларів США - заборгованості за відсотками, 948, 44 доларів США - заборгованості за комісією та 1252, 76 доларів США - пені за прострочення сплати кредиту.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції на зазначене та вимоги закону уваги не звернув та дійшов помилкового висновку щодо стягнення заборгованості в меншій сумі, ніж передбачено законом та матеріалами справи (а. с. 12-16).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов банку задоволено на 97, 15%, з відповідачів на користь банку підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5163, 80 грн. по 2581, 90 грн. з кожного та судовий збір в розмірі 158,46 грн. по 79,23 грн. з кожного в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 01 листопада 2018 року - скасувати.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» суму заборгованості за кредитним договором № 6/4/2006/840-К/001 від 22 травня 2006 року в розмірі 12472,88 доларів США, що складається з 7972, 25 доларів США - заборгованості за тілом кредиту, 2299, 43 доларів США - заборгованості за відсотками, 948, 44 доларів США - заборгованості за комісією та 1252, 76 доларів США - пені за прострочення сплати кредиту.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» 5163, 80 грн. судового збору по 2581, 90 грн. з кожного та 158,46 грн. судового збору по 79,23 грн. з кожного в дохід держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді П.В.Кісь

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 22 лютого 2019 року.