Головуючий у І інстанції Хацько Н.О.
Єдиний унікальний номер 242/2321/19
Номер провадження 22-ц/804/2604/19
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Мироненко І.П.,

Биліни Т.І.,

секретар Сидельнікова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 30 липня 2019 року, ухвалене в м. Селидове Донецької області та повний текст якого складено 02 серпня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними, правочинів нікчемними, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, збитків,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними, правочинів нікчемними, відшкодування матеріальної і моральної шкоди та збитків.

Позовна заява вмотивована тим, що 24 квітня 2013 року його мати подала заяву до КНП «СЦМЛ Селидівської міської ради» та 11 червня 2013 року в його квартиру увірвалися працівники поліції, відповідачки та сторонні особи, забрали його з квартири, примусово із застосуванням фізичної сили заштовхали до карети швидкої медичної допомоги і доставили у стаціонарну психіатричну лікарню ОКПЛ м. Донецька. На його думку, заява матері не могла бути підставою для його госпіталізації до психіатричного закладу, а дії відповідачів в даному випадку є такими, що порушили його права. Зазначав, що діями відповідачів йому завдано моральну та матеріальну шкоду, зокрема: моральну шкоду він оцінює в 1 000 000 доларів США та з урахуванням чинних норм ЦК України просив суд стягнути вказану суму з відповідачів солідарно в подвійному розмірі в сумі 2 000 000 доларів США. Крім того, внаслідок дій відповідачів він, незважаючи на те, що є непрацездатною особою, був вимушений вживати заходів щодо оскарження вказаних дій (складання та подання документів), недосипав, був змушений їздити в громадському транспорті, витрачатися на канцелярію тощо, чим йому було завдано матеріальну шкоду, яку він оцінює в сумі 104 000 доларів США. Також йому було завдано матеріальну шкоду у вигляді витрат на ксерокопії та витрат на поїздки в транспортних засобах для подачі заяв в загальному у розмірі 1 704 грн., у вигляді пограбованого майна в розмірі 20 000 доларів США і матеріальну шкода у вигляді втрати працездатності та неможливості працевлаштуватися, яку він оцінює в 72 000 доларів США. Просив суд визнати дії відповідачів неправомірними та також стягнути з них солідарно на його користь завдану моральну та матеріальну шкоду.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 30 липня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними, правочинів нікчемними, відшкодування матеріальної і моральної шкоди та збитків відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги надані ним докази на підтвердження позову, навпаки обернув їх на виправдання відповідачів. Зазначав, що його госпіталізація була повністю сфабрикована відповідачами, він до відповідачів не звертався, жодної добровільної згоди на неї не надавав.

У своїх відзивах на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначають, що позивачем не доведено факт вчинення ними неправомірних дій, що завдали йому матеріальну та моральну шкоду, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволені позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що мати позивача ОСОБА_4 в своїй заяві до головного лікаря КНП «СЦМЛ Селидівської міської ради» від 24 квітня 2013 року за вхідним номером № 451, просила здійснити огляд лікарем-психіатром на дому свого сина ОСОБА_1 у зв`язку з його неправильною поведінкою, яка виразилася в тому, що він на протязі чотирьох років фактично не виходить з дому, ні з ким не спілкується, розповідає, що за ним слідкують з космосу, переслідують та підглядають за ним, ніде не працює і не вважає за потрібне. Від самостійного відвідування лікаря-психіатра відмовляється (а.с. 12).

З виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого вбачається, що ОСОБА_1 встановлено діагноз: параноїдальна шизофренія, безперервний перебіг, параноїчний синдром, виражені зміни особистості за апато-абулічним типом. В анамнезі зазначено, що вперше був оглянутий психіатром вдома за заявою матері хворого у 2013 році, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 на протязі 4 років майже не виходив з квартири, не працював, не мав коштів для проживання, останній час став погрожувати всій родині розправою. Медичним транспортом був госпіталізований в ОКПЛ м. Донецька де перебував з 11 червня 2013 року по 04 вересня 2013 року з діагнозом - параноїдна шизофренія. Тоді ж, був визнаний інвалідом ІІ групи. Після виписки регулярно з`являвся до лікаря та приймав підтримуюче лікування. Група інвалідності без динаміки. На протязі останніх двох років лікування не отримує. Мешкає сам. Останнє відвідування психіатра 26 грудня 2017 року (а.с. 11).

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт вчинення відповідачами неправомірних дій, що завдали йому матеріальної та моральної шкоди, не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що госпіталізація позивача до психіатричного закладу здійснювалася поза його волею та не в передбаченому законом порядку.

З такими висновками суду першої інстанції не можна не погодитися.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» у редакції, чинній на час госпіталізації позивача до психіатричного закладу (далі Закон), психіатрична допомога - комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медичну та психологічну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади.

Відповідно до ст. 11 Закону психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Психіатричний огляд проводиться лікарем-психіатром на прохання або за усвідомленою згодою особи. Психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутися родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи. Заява про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника повинна бути подана у письмовій формі та містити відомості, що обґрунтовують необхідність психіатричного огляду і вказують на відмову особи чи її законного представника від звернення до лікаря-психіатра. Лікар-психіатр має право робити запит щодо надання йому додаткових медичних та інших відомостей, необхідних для прийняття відповідного рішення. Дані психіатричного огляду з висновком про стан психічного здоров`я особи, а також причини звернення до лікаря-психіатра та медичні рекомендації фіксуються у медичній документації.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказував на неправомірність дій відповідачів щодо його примусової госпіталізації до психіатричного закладу 11 червня 2013 року, якими йому була завдана матеріальна та моральна шкода. На підтвердження позову надав документи, які були досліджені в судовому засіданні суду першої інстанції.

Так, з листа виконавчого комітету Селидівської міської ради № Ч-3890-02-18-2 від 19 вересня 2017 року вбачається, що згідно інформації головного лікаря Селидівської ЦМЛ ОСОБА_5 , ОСОБА_1 перебуває на обліку у лікаря-психіатра з 2013 року. Перебував на стаціонарному лікуванні в ОКПЛ м. Донецьк у 2013 році по добровільній згоді. Був визнаний інвалідом ІІ групи по даному захворюванню та в 2016 році група інвалідності підтверджена до 2018 року. З 2015 року він відмовляється від підтримуючого лікування. Підстав для примусової госпіталізації в спеціалізоване відділення не виявлено. За весь час перебування на обліку у лікаря-психіатра Селидівської ЦМЛ до нього ніяких примусових психіатричних заходів не застосовувалося (а.с. 13).

Листом № 01/6-1030 від 05 квітня 2018 року КЛПУ «Селидівська центральна міська лікарня» повідомила, що установою було проведено службове розслідування за заявою ОСОБА_1 щодо незадовільного ставлення лікаря-психіатра ОСОБА_6 За результатами проведеного службового розслідування встановлено, що копія довідки МСЕК від 25 грудня 2014 року в амбулаторній картці відсутня. Є в наявності копія індивідуальної програми реабілітації № 17 від 25 грудня 2014 року. В свою чергу КЛПУ Селидівська ЦМЛ у відповіді на звернення на Урядову гарячу лінію ЧЕ-7966186 повідомлено, що ОСОБА_1 11 червня 2013 року було госпіталізовано до ОКПЛ м. Донецька на добровільній згоді, про що свідчить запис в історії хвороби № 1718. Всю інформацію стосовного діагнозу - анамнез (стан загострення) отримано на підставі заяви ОСОБА_4 від 24 квітня 2013 року. У зв`язку з чим незадовільне ставлення лікаря-психіатра ОСОБА_2 не підтверджується матеріалами медичної документації та фактичними обставинами справи (а.с. 20).

Згідно з листом виконавчого комітету Селидівської міської ради № Ч-4750-02-18-2 від 08 серпня 2018 року, за результатами проведеного службового розслідування на звернення ОСОБА_1 встановлено, що останнього госпіталізовано до ОКПЛ м. Донецьк по його добровільній згоді, про що свідчить запис в історії хвороби № 1718. Госпіталізація здійснювалася за рішенням лікаря-психіатра Селидівської центральної міської лікарні. За висновками комісії з боку медичного персоналу лікарні під час госпіталізації відсутні порушення (а.с. 21).

Згідно з приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано будь-яких належних доказів на підтвердження того, що його госпіталізація до психіатричного закладу здійснювалася поза його волею та не в передбаченому законом порядку, навпаки зазначені письмові докази свідчать, що огляд здійснювався лікарем-психіатром за заявою матері позивача, а госпіталізація до психіатричного закладу здійснена за його добровільною усвідомленою згодою, в межах Закону України «Про психіатричну допомогу».

Оскільки вимога про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є похідною вимогою від позовної вимоги про визнання дій неправомірними, в задоволенні якої судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено, апеляційний суд також вважає правильним висновок суду про відмову у задоволені позову і в цій частині.

Доводи апеляційної скарги фактично зведені до посилання на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав відповідну правову оцінку, тому висновків суду вони не спростовують.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно оцінив докази, що надані сторонами, дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 30 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2019 року.

Судді В.М. Барков

І.П. Мироненко

Т.І. Биліна