Номер провадження: 22-ц/813/2332/19
Номер справи місцевого суду: 522/7063/16-ц
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Філімонова Галина Василівна,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду від 06.07.2018 року, ухваленого суддею Чернявською Л.М.,

встановив:

21.04.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Філімонова Г.В., неодноразово уточнивши який, відповідно до остаточної редакції позовних вимог від 24.05.2017 року, просила визнати 317/1000 частки квартири АДРЕСА_1 , в зв`язку з значними невід`ємними поліпшеннями частки квартири за спільні кошти під час перебування у шлюбі, спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ; визнати право власності на 1/2 частину спільної власності подружжя, що складається з 317/2000 частин зазначеної квартири за ОСОБА_1 ; визнати частку спадкового майна, що належала померлому ОСОБА_5 в розмірі 317/2000 частки зазначеної квартири; визнати частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом НОМЕР_1, видане на ім?я ОСОБА_2 та свідоцтво про право на спадщину за законом НОМЕР_2, видане на ім?я ОСОБА_1 , в частині визначення часток на спадкове майно; визнати право власності на 475/2000 частки квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та право власності на 159/2000 частки зазначеної квартири за ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що вона під час перебування у шлюбі з ОСОБА_5 , за їх спільні кошти та спільними зусиллями, здійснили капітальний ремонт 317/1000 частин приміщення квартири спільного заселення АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 10.12.2001 року, внаслідок чого вказана квартира збільшилась в розмірах, її технічний стан поліпшився, що призвело до значного збільшення вартості вказаної квартири. За життя ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , подружжя не переоформило квартиру як спільну власність подружжя, а тому наразі позивач змушена звернутися до суду з даним позовом до спадкоємця померлого ОСОБА_5 , його сина від першого шлюбу ОСОБА_2 Крім того позивач послалась на те, що на спільний ремонт квартири подружжя витратило 107849 грн. (еквівалент 4970 доларів США), внаслідок чого вартість квартири збільшилась на 4970 доларів США, що слідує з різниці вартості квартири за висновками незалежної оцінки ринкової вартості спірної квартири від 2015 року, яка складає 131784 грн. (еквівалент 6073 доларів США) та вартості квартири на день її дарування ОСОБА_5 в 2001 році в сумі 5850 грн. (еквівалент 1103 доларів США по курсу НБУ на той час). При оформленні права на спадщину, її вклад в ремонт квартири ОСОБА_5 врахований не був, а тому вона вимушена просити суд визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину та перерозподілити частки спадщини після смерті ОСОБА_5

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.07.2018 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, з апеляційною скаргою звернулась представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати 317/1000 частки квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ; визнати право власності на 317/2000 частин зазначеної квартири за ОСОБА_1 ; визнати частково недійсним в частині розміру часток спадкового майна в свідоцтвв про право на спадщину за законом ОСОБА_2 .

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що частка квартири, яку її чоловік придбав шляхом укладання договору дарування, знаходилась в дуже недбалому стані, проживати в ній було складно, тому ОСОБА_1 з чоловіком вирішили відремонтувати вказану частку квартири шляхом відновлення конструкції балкону, переобладнання комірчини та ремонту кімнати. ОСОБА_1 зазначає, що нею та її чоловіком, з яким вона уклала шлюб у квітні 2003 року, були понесені спільні трудові та грошові затрати по покращенню якісних характеристик майна протягом 2003 - 2008 року, що було підтверджено показами свідків, фотоматеріалами та оцінкою вартості майна. Клопотання в позовній заяві про проведення експертизи вартості майна та визначення вартості проведеної реконструкції й відповідності ДБН судом було проігноровано. Крім того відповідач у судовому засіданні визнав факт проведення реконструкції частки квартири. Також апелянт звертає увагу на те, що судом не було враховано значне зростання вартості майна згідно Технічних паспортів на момент дарування та на момент закінчення реконструкції житла. ОСОБА_1 вважає, що вартість частки квартири в наслідок невід`ємних поліпшень за рахунок спільної грошової і трудової діяльності подружжя ОСОБА_1 , спрямованої на ремонт майна, здійснення його добудови, переробки тощо, призвело до істотного збільшення вартості майна (частки квартири), а тому відповідно до вимог діючого законодавства повинна бути визнана судом спільної сумісною власністю. Також ОСОБА_1 звертає увагу на те, що при визнанні 317/1000 частки квартири спірною сумісною власністю подружжя, у неї виникає право особистої власності на 1/2 цієї частки, тобто 317/2000 частки квартири є її власністю. А частка майна, що налужить до спадкування з відповідачем є по 317/4000, а тому підлягає зміні розмір часток, зазначений у свідоцтвах про право на спадщину за законом.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволені позову, суд встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Провадження по справі відкрито 22.04.2016 року.

05.07.2016 року відповідач надав заперечення на позов, якими позов не визнав повністю, пояснивши, що жодних доказів як спільних дій по ремонту квартири так і доказів того, що квартира внаслідок ремонту суттєво збільшилась в ціні, позивачем не надано. При цьому збільшення розміру квартири сталося лише за рахунок самочинно переобладнаного приміщення комірчини без будь-яких дозвільних документів на ці роботи.

31.01.2017 року ОСОБА_1 уточнила свої позовні вимоги, та просила визнати 317/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_5 з невід`ємними поліпшеннями, виконаними спільно за спільні кошти під час перебування у шлюбі спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в рівних частках; визнати право власності на 1/2 частину майна, що складається з 634/2000 частин квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом НОМЕР_1 на ім?я ОСОБА_2 та свідоцтво про право на спадщину за законом НОМЕР_2 на ім?я ОСОБА_1 в частині визначення часток на спадкове майно; визнати право власності на спадкове майно за ОСОБА_1 в розмірі 317/2000 та 158/2000 в загальній сумі 475/2000 частки квартири АДРЕСА_1 та право власності на спадкове майно за ОСОБА_2 в розмірі 159/2000 частки квартири АДРЕСА_1 .

Крім наведеного раніше обґрунтування позову, позивач послалась на те, що на спільний ремонт квартири, подружжя витратило 107849 грн. (еквівалент 4970 доларів США, тобто 6073-1103=4970), що слідує з різниці вартості квартири за висновками незалежної оцінки ринкової вартості спірної квартири від 2015 року, яка складає 131784 грн. (еквівалент 6073 доларів США) та вартості квартири на день її дарування ОСОБА_5 в 2001 році в сумі 5850 грн. (еквівалент 1103 доларів США по курсу НБУ на той час). При оформленні права на спадщину, її вклад в ремонт квартири ОСОБА_5 врахований не був, а тому вона вимушена просити суд визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину та перерозподілити частки спадщини після смерті ОСОБА_5

24.05.2017 року позивач уточнила свої позовні вимоги, доповнивши їх вимогою визнати частку спадкового майна, що належала померлому ОСОБА_5 в розмірі 317/2000 частки квартири АДРЕСА_1 .

23.10.2017 року до участі у справі у якості третьої особи залучено приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Філімонову Галину Василівну.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що квартира АДРЕСА_1 знаходиться на четвертому поверсі чотирьох поверхового будинку та складається з п`яти кімнат спільного заселення (комунальна квартира) та підсобних приміщень коридору, кухні та вбиральні. Станом на 10.12.2001 року власниками часток в квартирі були: ОСОБА_7 - 317/1000 частин; ОСОБА_8 - 434/1000 частин; ОСОБА_9 - 249/1000 частин.

На підставі договору дарування від 10.12.2001 року, ОСОБА_5 прийняв від ОСОБА_7 в дар 317/1000 частин приміщення квартири спільного заселення АДРЕСА_1 , та складається в цілому з п`яти житлових кімнат, загальною житловою площею 65,8 кв.м. та підсобних приміщень. Корисна загальна площа квартири складає 88,8 кв.м. Дар сторонами договору оцінено в 5580 грн. Право власності ОСОБА_5 зареєстроване в ОМБТІ та РОН 17.12.2001 року, про що свідчить штамп на Договорі дарування.

Відповідно до технічного паспорту на квартиру, подарована частина квартири спільного заселення розташована на четвертому поверсі та складається з однієї кімнати, площею 19,4 кв.м.; загальної кухні, площею 8,9 кв.м.; загальної вбиральні (поєднаної), площею 0,8 кв.м.; загальних коридорів, площею 9,3 кв.м. та вбудованої шафи, площею 2,6 кв.м. Загальна площа подарованої частини квартири 28,17 кв.м.

11.04.2003 року зареєстрований шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , актовий запис № 71, вчинений першим відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси.

18.05.2007 року на підставі розпорядження КП ДЕЗ «Арнаутський» №116 від 29.03.2005 року ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 , запропоновано заказати в ліцензованій проектній організації технічний висновок про технічний стан балкону його квартири, провести капітальний ремонт балкону за рахунок власних коштів та заборонено використовувати даний балкон до виконання ремонтних робіт.

Після проведеного ремонту балкона, відповідно до технічного паспорту від 13.03.2008 року 317/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 , дана квартира складається з жилої кімнати, площею 20,0 кв.м.; загальної кухні, площею 8,9 кв.м.; окремої ванної кімнати, площею 3,7 кв.м.; загального туалету, площею 1,2 кв.м.; загального коридору, площею 9,1 кв.м.; окремого балкону, площею 0,7 кв.м.

Самочинне переобладнання в квартирі стосується приміщення комори, площею 2,6 кв.м., де в результаті розширення за рахунок коридору та об`єднання з вбиральнею, площею 0,8 кв.м., розширено площу до 3,7 кв.м. Загальна площа квартири з самочинним переобладнанням становить 91.4 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Комінтернівського районного управління юстиції в Одеській області складено актовий запис № 365 від 10.05.2014 року.

Після смерті ОСОБА_5 . приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В. було відкрито спадкову справу №11/2014, відповідно до якої з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулися позивач - ОСОБА_1 (заява від 03.06.2014 року), як дружина померлого та відповідач - ОСОБА_2 (заява від 13.08.2014 року), як син померлого.

23.06.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В. проведено реєстрацію видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (реєстровий номер 1076), відповідно до якого 317/1000 часток квартири АДРЕСА_1 , що належала померлому ОСОБА_5 та які складають 28,17 кв.м. від загальної площі квартири 88,8 кв.м., успадкували по 1/2 частці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . При цьому загальна вартість спадкового майна зазначена 0,01 гривня, з якою погодились спадкоємці, отримавши свідоцтва про право на спадщину за законом.

Позивач вважав, що внаслідок проведеного подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_1 за рахунок спільних коштів ремонту квартири, ця квартира збільшилась в розмірах, її технічний стан поліпшився, що призвело до значного збільшення вартості вказаної квартири, а отже ОСОБА_5 має право на половину від 317/1000 часток квартири АДРЕСА_1 , що належала за життя померлому ОСОБА_5 , а значить спадкове майно повинно було складати лише половину від 317/1000 часток квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.1 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Оскільки 317/1000 частин приміщення квартири спільного заселення АДРЕСА_1 були отримані ОСОБА_5 в дар 10.12.2001 року, тобто до реєстрації 11.04.2003 року шлюбу з ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що це майно є особистою приватною власністю ОСОБА_5

Відповідно до ч.1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тобто, підставою для визнання майна, яке належить одному з подружжя, об`єктом права спільної сумісної власності, є встановлення судом факту істотного збільшення вартості цього майна внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Позивач наполягав на тому, що за рахунок її з ОСОБА_5 сумісних дій як подружжя та спільних коштів були придбані будівельні матеріали й проведено відновлювальний ремонт конструктивних елементів кімнати, балкону, замінені двері на балкон та вікно, відремонтовано підлогу та переобладнано підсобне приміщення вбудованої шафи, зроблено водопостачання й каналізацію, встановлено ванну та виконано облицювання стін і підлоги керамічною плиткою. Всі ці роботи проведені позивачем та ОСОБА_5 особисто та за рахунок найманих осіб.

В результаті цих дій, як стверджує представник позивача, вартість квартири ОСОБА_5 значно збільшилась з 1103 доларів США (еквівалент 5858 грн.) на момент отримання квартири в дар до 6073 доларів США (еквівалент 131784 грн.) на даний час, на підтвердження чого позивач надає звіт, виконаний ПП «Аркада Юг» про незалежну ринкову вартість об`єкта нерухомості - 317/2000 часток квартири №20, розташованої на четвертому поверсі чотирьохповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Проаналізувавши доводи позивача та оцінивши пояснення відповідача, допитавши в судовому засіданні свідка ОСОБА_12 , який підтвердив те, що подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , займалося ремонтом вказаного балкону, однак не міг підтвердити розмір суми витрат на цей ремонт та джерела фінансування ремонтних робіт, суд вважав, що позивач не довела суду наявності її спільних з ОСОБА_5 трудових чи грошових затрат на проведений в квартирі ремонт, так як не надала суду жодних письмових доказів цього.

При цьому суд взяв до уваги той факт, що на момент подачі 23.06.2015 року ОСОБА_1 приватному нотаріусу ОМНО Філімоновій Г.В. заяви про прийняття спадщини (№37 о 09 год. 10 хв.), позивач не зробила будь якого застереження щодо розміру вартості спадкового майна, яка на її думку значно збільшилась, підтвердивши те, що померлим квартира отримана по договору дарування, посвідченого Таранською А.М., приватним нотаріусом ОМНО 10.12.2001 року за реєстровим номером 21799, за яким вартість квартири складає 5850 грн.

Також, позивачем не надано суду доказів того, що проведена реконструкція балкону була наслідком отримання ОСОБА_5 повідомлення про розпорядження КП ДЕЗ «Арнаутський» №116 від 29.03.2005 року, яким ОСОБА_5 запропоновано заказати в ліцензованій проектній організації технічний висновок про технічний стан балкону його квартири, провести капітальний ремонт балкону за рахунок власних коштів та заборонено використовувати даний балкон до виконання ремонтних робіт, так як доказів отримання відповідного технічного висновку про технічний стан балкону та оформлення належним чином проведення робіт з капітального ремонту цього балкону, позивачем не надано та не пояснено їх відсутність.

При цьому, відповідно до даних технічного паспорту від 13.03.2008 року, переобладнання комори в квартирі ОСОБА_5 , про яке йдеться в поясненнях позивача, є самочинним переобладнанням приміщення.

Відповідно до ч.2 ст.376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Тобто, проведені спільно з ОСОБА_5 ремонтні та будівельні роботи в квартирі останнього, які позивач вважає підставою для визнання за нею права власності на частину квартири, взагалі не являються підставою для визнання права власності, так як є самочинним будівництвом.

Верховний Суд України в своїй постанові від 08.11.2017 року у справі №6-1447цс17, зазначив, що аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

В даній ситуації, відповідно до даних технічного паспорту від 13.03.2008 року, якісні характеристики квартири ОСОБА_5 після ремонтних робіт не були змінені, а відновлювальний ремонт балкону через його аварійний стан на початок ремонту, не можна вважати поліпшенням якісних характеристик квартири, так як фактично квартиру було лише приведено в належний конструктивний стан.

Також, суд не погодився з твердженням ОСОБА_1 , що проведені ремонтні роботи в квартирі ОСОБА_5 значно збільшили її вартість саме внаслідок цих робіт, так як фактично площа квартири збільшилась лише на 1,1 кв.м., що становить зовсім невелику частку від встановленої нотаріусом площі квартири як спадкового майна в розмірі 28,17 кв.м.

Таким чином, з врахуванням зібраних по справі доказів, суд першої інстанції зробив висновок про необґрунтованість вимог ОСОБА_1 , а тому відмовив у їх задоволені.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що клопотання в позовній заяві про проведення експертизи вартості майна та визначення вартості проведеної реконструкції й відповідності ДБН судом було проігноровано, з огляду на те, що суд першої інстанції надав належну правову оцінку експертизі, наданій самим позивачем, крім того клопотання про призначення експертизи в суді апеляційної інстанції позивач не заявив.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суд дав належно оцінку, та не згоди з висновками суду, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Крім того колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, а також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в повному обсязі, оскільки їх обґрунтування не мають правового значення для вирішення даного спору та правильність висновків районного суду щодо відмови у задоволенні позву не спростовують.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду від 06.07.2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23.05.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева