ПОСТАНОВА

Іменем України

30 вересня 2019 року м. Кропивницький

справа № 387/383/19

провадження № 22-ц/4809/1341/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Авраменко Т.М., Черненка В.В.,

при секретарі - Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області у складі судді Цоток В.В. від 11 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину,-

встановив:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка розміром 8,7784 га, яка розташована на території Любомирської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області. 10 березня 2016 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір емфітевзису, відповідно до якого він передав останньому право користування земельною ділянкою строком на 90 років, що йому було сплачено 140 000 грн. Вважає даний договір є недійсним з підстав укладення його під впливом тяжкої обставини, а саме через те, що у вересні 2015 року він тяжко захворів та перебував на стаціонарному лікуванні в Кіровоградській обласній лікарні з 10 вересня 2015 року по 03 жовтня 2015 року, через брак коштів він був вимушений погодитися на укладення даного договору. Разом з тим, зазначив, що даний договір є для нього вкрай невигідним, оскільки позбувся права за життя користуватися вказаною земельною ділянкою, а також заперечує факт отримання коштів за цим договором.

Посилаючись на ці обставини, просив визнати договір емфітевзису від 10 березня 2016 року недійсним.

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 11 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, а також на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 березня 2016 року між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Данькова Сергія Олександровича» в особі голови Данькова Сергія Олександровича укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), відповідно до якого ОСОБА_1 надав останньому право використовувати земельну ділянку розміром 8,7784 га, розташованої на території Любомирської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області кадастровий номер :02:000:0284, яка перебуває у його власності, строком на 90 років за що отримав від відповідача плату у розмірі 140 000 грн. /а.с.29/.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №155788650 від 11.02.2019 року ОСОБА_1 вказана земельна ділянка належить на підставі свідоцтва про право на спадщину №1348 від 10.07.2014 року.

Позивач оспорює вказаний договір з підстав укладення його під впливом тяжкої обставини і вкрай на невигідних умовах.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як свідчить тлумачення частини першої статті 233 ЦК України, умовами, існування яких надає підстави особі звертатися до суду, а суду - виносити рішення про визнання правочину недійсним є:

а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин;

б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Як убачається з медичної довідки від 18.09.2015 року та виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, ОСОБА_1 перебував у тяжкому стані на стаціонарному лікування у відділені інтенсивної терапії екстракорпоральних методів детоксикації з 10.09.2015 року по 03.10.2015 року /а.с.5, 6/.

Враховуючи те, що оспорюваний правочин укладено 10 березня 2016 року, тому доводи позивача про те, що договір укладено під впливом тяжкої обставини, а саме перебування його на лікуванні є безпідставними.

Крім того, позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували понесені, у зв`язку з цим матеріальні витрати, які спонукали його до укладання вказаного договору. Наданий позивачем товарний чек про придбання медичних препаратів не містить дати його видачі.

Також не заслуговують на увагу суду доводи позивача про те, що даний договір укладений на вкрай невигідних для нього умовах, оскільки при нормативній грошовій оцінці земельної ділянки 175925 грн., відповідачем сплачено за користування земельною ділянкою 140000 грн., а також перед укладенням договору, за домовленістю сторін, відповідач погасив заборгованість по аліментах в сумі 30000 грн.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 11 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07.10.2019 року.

Головуючий:

Судді: