Єдиний унікальний номер 227/1857/19 Номер провадження 22-ц/804/2537/19
Головуючий у 1-й інстанції Хандурін В.В.
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Азевича В.Б.,

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 227/1857/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11 липня 2019 року (суддя Хандурін В.В., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Добропілля Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що 01.09.2016 року відбулася реорганізація структурного підрозділу ДП «Донецька залізниця» шляхом його злиття, як наслідок, позивача переведено до Виробничого підрозділу «Іловайське БМЕУ» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», про що маються відповідні записи у трудовій книжці. 10 липня 2017 року структурним підрозділом АТ «Українська залізниця» видано наказ № 6323/ДН-ОС про звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. За час перебування у трудових відносинах з відповідачем роботодавцем допущено порушення строків виплати заробітної плати, що є підставою для нарахування компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. Разом з тим, у день звільнення відповідачем повний розрахунок з позивачем проведено не було. Відповідно до розрахункових листів заробітної плати, розмір заборгованої заробітної плати складає 29 765,90 грн. (без утримання з цієї суми передбачених законом податків та зборів). З врахуванням індексів споживчих цін за період невиплати, розмір заборгованої компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати складає 5 484,09 грн. На підставі викладеного, позивач просила стягнути з відповідача АТ «Українська залізниця» вказані суми заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частини заробітної плати.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за березень - липень 2017 року в загальному розмірі 26 764,11 грн. Зобов`язано АТ «Українська залізниця» при виплаті ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 4 108,33 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за один місяць - за березень 2017 року у розмірі 2 482,46 грн. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 672,97 грн. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Представник АТ «Українська залізниця» на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій, просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелем обліку використання робочого часу, розпорядженнями про надбавки та премії за умови, що господарська діяльність здійснювалась. Достовірно встановлено, що через захоплення підприємства невідомими особами відповідач втратив контроль над виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацією. Відсутність документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, затверджених наказом від 05.12.2008 року № 489 Державного комітету статистики «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», а саме: наказів (розпорядження) про прийняття на роботу; наказів (розпорядження) про надання відпустки; наказів (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту); табелів обліку використання робочого часу; розрахунково-платіжна відомість працівника не дає підстав для підтвердження інформації щодо фактичного виконання робіт, що безпосередньо впливає на можливість проведення нарахувань. Відсутність даних в індивідуальних відомостях застрахованих осіб і відомостях з центральних баз даних Державного реєстру фізичних осіб про доходи вказує на відсутність проведення нарахувань, а як наслідок і заборгованості, що сталося внаслідок дії форс-мажорних обставин.

Від ОСОБА_1 до Донецького апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця», в якому позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

В частині 1 ст. 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових відносин.

Крім того, згідно із частиною 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В даній справі спір виник із трудових правовідносин, тому така справа відповідно до вищевказаних норм розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. Відповідачем рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що згідно з копією трудової книжки НОМЕР_1 , заведеної на ім`я позивача ОСОБА_1 , останню 29.12.2007 року було переведено інженером 1 категорії відділу водопостачання і санітарно-технічних пристроїв. 01.09.2016 року Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на підставі відповідного наказу, «Іловайське будівельно-монтажне експлуатаційне управління державного підприємства» «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Іловайське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Окрім того, в матеріалах справи міститься копія наказу № 1/ос від 31.08.2016 року, відповідно до якого з 01.09.2016 року було продовжено дію безстрокових трудових договорів без зміни назви посад у структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональна філія «Донецька залізниця» виробничого підрозділу «Іловайське будівельно-монтажне експлуатаційне управління (а.с. 15-16).

17 липня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено у зв`язку зі скороченням штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 20, 21).

Згідно з розрахунком заробітної плати за березень 2017 року, проведеного ВП БМЕУ СП «ДДЗП» філії «Дон.зал.» «ПАТ, сума нарахованої заробітної плати склала 5 584,25 грн. (без утримання відповідних податків та зборів) (а.с. 28), згідно розрахунку за квітень 2017 року - 2 290,26 грн. (без утримання відповідних податків та зборів) (а.с. 29), згідно розрахунку за травень 2017 року - 2 363,59 грн. (без утримання відповідних податків та зборів) (а.с. 30), згідно розрахунку за червень 2017 року - 995,19 грн. (без утримання відповідних податків та зборів) (а.с. 31), згідно розрахунку за липень 2017 року - 18 632,61 грн. (без утримання відповідних податків та зборів) (а.с. 32).

Відповідно до довідки про доходи № 483/1 від 04.06.2019 року, виданої СП «Донецька дирекція залізничних перевезень», за березень 2017 року ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату в розмірі 3 001,79 грн., до видачі - 2 386,98 грн. (а.с. 54). На підтвердження отримання позивачем зазначеної суми заробітної плати відповідачем надано копію відомості на виплату грошей № 2 за березень 2017 року з підписом позивача про отримання коштів в розмірі 2 386,98 грн. (а.с. 52-53).

Позивачем надані суду на підтвердження невиплаченої заробітної плати розрахункові листи (табуляграми) за період з вересня 2016 року по липень 2017 року, в яких зазначені суми до виплати, зокрема: березень 2017 року - 4 360,98 грн., квітень 2017 року - 1 821,18 грн., травень 2017 року - 1 879,49 грн., червень 2017 року - 935,36 грн., липень 2017 року - 14 897,88 грн. (а.с. 22-32).

До розрахунку заробітної плати за березень - липень 2017 року входить оплата простоїв (код 340).

Крім того, позивачем надані табелі обліку використання робочого часу, в яких за березень 2017 року позивачем відпрацьовано 9 днів (71 год.), перебувала у простої 10 днів (80 год.), знаходилася у відпустці без оплати за згодою сторін - 3 дні; у квітні 2017 року перебувала у простої 11 днів (88 год.), 1 день у відпустці без оплати за згодою сторін, 7 днів - перевід на неповний робочий день (тиждень); в травні 2017 року - 12 днів простою (95 год.), 8 днів - перевід на неповний робочий день (тиждень); в червні 2017 року - 5 днів простою (40 год.), 15 днів - перевід на неповний робочий день (тиждень); в липні 2017 року - 1 день простою (8 год.), 8 днів - перевід на неповний робочий день (тиждень), 2 дні відпустки без оплати за згодою сторін (а.с. 33-37).

Табелі обліку використання робочого часу підписані начальником ВП БМЕУ Іловайськ, секретарем, помічником начальника з кадрів і соціальних питань, головним бухгалтером ВП БМЕУ Іловайськ, інженером з ОНП.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно додатку №1.

Також КМУ своєю постановою від 2 вересня 2015 року за №735 затвердив Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ Українська залізниця. «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Факт знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в її трудовій книжці, наказом про припинення трудового договору. Отже, АТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, під час розгляду справи судом було встановлено факт перебування позивача в трудових відносинах з ПАТ «Українська залізниця», який відповідачем не оспорюється, та при звільненні з підприємства остаточного розрахунку з позивачем проведено не було, заборгованість по заробітній платі (нарахована) за період з березня 2017 року по липень 2017 року становить 26 764,11 грн. (з урахуванням виплаченої суми), яка підлягає стягненню з відповідача (сума без утримання передбачених законом податків та зборів). Суд першої інстанції не погодився з наведеним розрахунком позивача щодо компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати, оскільки зазначений розрахунок було проведено, виходячи з сум заробітної плати без утримання з цієї суми передбачених законом податків і зборів та зазначив, що загальна сума такої компенсації за період березень - липень 2017 року становить 4 108,33 грн., і саме ця сума підлягає стягненню з відповідача.

Зазначені висновки суду першої інстанції є законними та обґрунтованими.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між учасниками справи, регулюються КЗпП України.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33).

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги оскільки зі змісту положень ст. ст. 84, 113 КЗпП України та положень ст. 12 Закону України «Про оплату праці» убачається, що норми і гарантії в оплаті праці, передбачені зазначеними нормами є мінімальними державними гарантіями які застосовуються для захисту прав найманого працівника.

Поняття «простій» законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суди повинні з`ясовувати зокрема, факт перебування сторін у трудових правовідносинах, факт простою, правові наслідки і наявність чи відсутність вини працівника в цьому, тощо.

Відповідно до наказу № 236/ДНД від 17.03.2017 року «Про встановлення простою» встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції. Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

Відповідачем не оспорюється наявність зазначеного наказу, також не оспорюється факт перебування з позивачем у трудових відносинах та звільнення її саме 17 липня 2017 року.

З матеріалів справи випливає, що оклад (тариф) позивача (табельний номер 1309) з березня 2017 року становив 5 825,00 грн. Тобто, дві треті тарифної ставки, що належали до виплати позивачу згідно з зазначеним наказом, становили 3 883,33 грн. Отже, визначенням судом першої інстанції суми заборгованості по оплаті за період простою за березень-липень 2017 року, здійснено відповідно до вимог ст. 113 КЗпП України та наказу виданого відповідачем.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року, оскільки належна оплата праці є конституційним правом людини. Наявність викладених обставин та відповідного висновку Торгівельно-промислової палати України може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань, проте не звільняє роботодавця від обов`язку здійснювати оплату праці та належно виконувати передбачені чинним законодавством гарантії.

Суд апеляційної інстанції вважає, що право позивача на отримання відповідних виплат підтверджується матеріалами справи, зокрема, наказом «про припинення трудового договору» № 6323/ДН-ОС від 10.07.2017 року, табелями обліку використання робочого часу. В свою чергу, в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, які оформлені відповідно до діючого трудового законодавства за підписом начальника ВП БМЕУ Іловайськ, секретаря, помічника начальника з кадрів і соціальних питань, головного бухгалтера ВП БМЕУ Іловайськ, інженера з ОНП. Відповідачем не надано до суду доказів того, що на час складання вказаних документів посадові особи, які посвідчили відомості викладені у табелі, не мали відповідних повноважень.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги, що матеріалами справи не підтверджено заборгованість перед працівником, оскільки відповідно до частин 2, 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Частиною 2 ст. 24 вказаного Закону визначено, що банки приймають від платників єдиного внеску, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Згідно довідки Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управляння ПФУ Донецької області страхові внески за період березень - квітень 2017 року не сплачені, і за відсутності належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про виплату заробітної плати позивачу за цей період немає підстав вважати, що заробітна плата виплачена.

Посилання відповідача на той факт, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу, не заслуговують на увагу, зазначені обставини були досліджені судом першої інстанції, який відхиляючи заперечення відповідача обґрунтовано виходив з того, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком щодо застосування наведеної норми, який був викладений у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17.

Згідно із ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За статтями 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Позивачем доведено наявність права на отримання певних сум та відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту своєчасного розрахунку з працівником та на спростування факту наявності заборгованості. Відсутність документації не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, оскільки відповідачем не надано належних доказів щодо виплати позивачу заробітної плати за вказаний період.

Таким чином, судом першої інстанції правильно визначено, що відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати.

Підприємством працювало в умовах АТО до 2017 року і зобов`язане було передбачити всі можливі обставини, які б перешкодили подальшій діяльності структурних підрозділів, задля чого повинно було приймати всі заходи для того, щоб мати на території Україні всі первинні бухгалтерські документи для оплати працівників, крім того, ці обставини були досліджені судом першої інстанції та їм надана належна правова оцінка.

Заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 26 764,11 грн. підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до ст. ст. 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким в даному випадку є відповідач у справі.

Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Визначаючи розмір заборгованості по заробітній платі, суд врахував виплачену за першу половину березня 2017 року суму (29 765,90 грн. - 3 001,79 грн. = 26 764,11 грн.).

Відповідно до статті 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до статті 1 Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2).

Згідно статті 3 цього Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4).

Відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року № 159 затвердив «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» (надалі Порядок).

Як зазначено в п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Згідно пункту 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5 Порядку).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, від 14.12.2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Оскільки на теперішній час вищезазначена заборгованість позивачу не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати є обґрунтованими.

Відповідно до ст. 3 Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється виходячи з суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів).

Суд першої інстанції визначив загальну суму компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період березень - липень 2017 року в розмірі 4 108,33 грн. Розрахунок було здійснено виходячи із сум заробітної плати позивача після утримання податків і обов`язкових платежів, що відповідає діючому законодавству.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Оскільки ухвалою апеляційного суду від 03 вересня 2019 року відповідачу було поновлено строк на апеляційне оскарження та зупинено дію рішення суду першої інстанції у цій справі, тому слід поновити дію Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11 липня 2019 року.

За пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 382 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11 липня 2019 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11 липня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: В.Б. Азевич

А.В. Гапонов

Л.П. Никифоряк