П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 року місто Київ

справа № 367/704/16-ц

апеляційне провадження № 22-ц/824/827/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області у складі судді Оладько С.І. від 28 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Бучанська міська державна нотаріальна контора Київської області, комунальне підприємство Київської обласної ради "Північне бюро технічної інвентаризації", про визнання права власності на спадкове майно; зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_4, про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в :

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_5, після смерті якої залишилося спадкове майно, а саме: 16/24 частини житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки загальною площею 0,1499 га.

21 вересня 1990 року за життя ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла належну їй частину житлового будинку з визначенням права користування своїм дітям: ОСОБА_1 - житлові кімнати 1-3 (площею 8,9 кв.м.) та 1-7 (площею 9 кв.м.), баню "Н"; ОСОБА_3 - житлову кімнату 1-4 (площею 12,6 кв.м.) та сарай "М"; ОСОБА_2 - житлову кімнату - 1-5 (площею 10,5 кв.м.); решту підсобних приміщень та місця загального користування - у спільне користування.

Після відкриття спадщини позивач подала заяву про прийняття спадщини, однак постановою державного нотаріуса Бучанської міської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Київській області № 1146/02-31 від 12 грудня 2014 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки заповіт містить розпорядження щодо визначення права користування майном, а не передання такого у власність.

Посилаючись на викладене, уточнивши позовні вимоги з урахуванням висновків судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № СЕ-122-1-438.16 від 22 вересня 2016 року, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на 7/24 частини житлового будинку по АДРЕСА_1,у порядку спадкування за законом (1/16) та за заповітом (6/16); визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом на частину прибудинкової земельної ділянки площею 0,0655 га;

визнати за відповідачами право власності на 9/24 частин вказаного житлового будинку у порядку спадкування за законом (7/24) та за заповітом (2/24); визнати за відповідачами право власності на частину прибудинкової земельної ділянки площею 0,0844 га.

У квітні 2017 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що спадкування належного їх матері нерухомого майна має відбуватися лише за законом та в рівних частинах, оскільки заповіт, який склала ОСОБА_5, не відповідає вимогам законодавства.

Ураховуючи зазначене, просили суд визнати за кожною із спадкоємців право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_5, у порядку спадкування за законом в рівних частинах.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 серпня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено повністю. Визнано за ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 право власності на частину житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1, по 2/9 частини житлового будинку кожній; по 1/3 частини прибудинкової земельної ділянки площею 0,0749 га з кадастровим номером НОМЕР_1 та цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства; по 1/3 частини земельної ділянки площею 0,075 га з кадастровим номером НОМЕР_2 та цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_5

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову. Скаржник зазначає, що суд безпідставно визнав право власності в порядку спадкування за законом, оскільки складений ОСОБА_5 заповіт недійсним не визнавався, а тому спадкування має відбуватися як за заповітом так і за законом, в частині, що не охоплена заповітом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_6 зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подали.

ОСОБА_1, її представники ОСОБА_7, ОСОБА_8, в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_6 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в суд апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_5 на підставі рішення Ірпінського міського народного суду Київської області від 24 грудня 1987 року на праві спільної часткової власності належало 16/24 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Інші 8/24 частини житлового будинку на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_4

Також ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3 від 27 жовтня 2004 року належали дві земельні ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,075 га, кадастровий номер: НОМЕР_2 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та площею 0, 0749 га.,

кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

21 вересня 1990 року за життя ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла належну їй частину житлового будинку з визначенням права користування своїм дітям: ОСОБА_1 - житлові кімнати 1-3 (площею 8,9 кв.м.) та 1-7 (площею 9 кв.м.), баню "Н"; ОСОБА_3 - житлову кімнату 1-4 (площею 12,6 кв.м.) та сарай "М"; ОСОБА_2 - житлову кімнату - 1-5 (площею 10,5 кв.м.); решту підсобних приміщень та місця загального користування - у спільне користування.

Зазначений заповіт посвідчений заступником голови Ворзельської селищної Ради народних депутатів Ірпінської міської ради Київської області ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за № 160.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

12 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Бучанської міської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Київській області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказану частину житлового будинку.

Постановою державного нотаріуса Бучанської міської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Київській області № 1146/02-31 від 12 грудня 2014 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з тим, що заповіт має розпорядження про передання нерухомого майна у користування, а не у власність, що суперечить чинному законодавству. Від отримання свідоцтва про право на спадщину за законом заявник відмовилась.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та часткове задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки заповіт містить розпорядження, які суперечать чинному законодавству, а також ту обставину, що спадкодавець не зазначила, яку конкретну частину належного їй майна вона заповідає спадкоємцям, спадкування має здійснюватись за законом.

Такий висновок суду є правильним.

Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадковим правом регулюються суспільні відносини правонаступництва, тобто наступництва одних суб'єктів цивільного права - фізичних, юридичних осіб, держави, територіальної громади та інших учасників, визначених у ст. 2 ЦК України (спадкоємців) в правах та обов'язках фізичної особи, яка померла (спадкодавця). Об'єктом спадкового наступництва є спадщина (спадкове майно, спадкова маса), тобто вся сукупність прав та обов'язків спадкодавця, в яких він перебував на момент своєї смерті і які за своєю правовою природою не є невіддільними від особи їх носія і здатні перейти до інших осіб.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Ураховуючи правову природу заповіту можна стверджувати, що основним змістом заповіту є призначення спадкоємця або спадкоємців, а також визначення юридичної долі майна (прав та обов'язків спадкодавця), що виступає об'єктом спадкового наступництва.

Положеннями ст. 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. При цьому чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього кодексу.

Відповідно до п. 5 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача; якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі.

Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України (ст. 49 ЗУ "Про нотаріат").

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла належну їй частину будинку з конкретним визначенням порядку його користування та фактично не передаючи його у власність, що не надає зазначеним у заповіті особам права спадкування за заповітом (визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом).

У такому випадку спадкування відбувається за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право спадкування почергово.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

При цьому частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

Таким чином, установивши, що складений ОСОБА_5 заповіт не містить конкретного визначення, яке майно (частину будинку) вона передає спадкоємцям у власність, відсутність вимоги позивача про тлумачення заповіту, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом у рівних частинах між спадкоємцями.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви ОСОБА_1, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, вона є достатньо аргументованою, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 лютого 2019 року.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: І.М. Вербова

О.В.Шахова