ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 лютого 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3627/18

Головуючий у першій інстанції - Криворученко Д.П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/23/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Онищенко О.І., Харечко Л.К.

секретар: Поклад Д.В.

сторони:

позивач ОСОБА_2

відповідач публічне акціонерне товариство "Акцент-Банк"

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області у складі судді Криворученка Д.П. від 23 липня 2018 року, місце ухвалення м. Чернігів, дата складання повного тексту рішення 24 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" про встановлення нікчемності частини правочину та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулась з даним позовом до суду, в якому з посиланням на положення статей 203, 215, 216, 217 ЦК України, Закону України ''Про захист прав споживачів'', з врахуванням збільшених позовних вимог, просила визнати нікчемним пункт 5 кредитного договору №ANW0RO43 від 12.03.2017 року, укладеного між публічним акціонерним товариством ''Акцент-Банк'' та ОСОБА_2 та стягнути з відповідача 2 676,50 грн., сплачених на виконання нікчемної умови кредитного договору за надання фінансового інструменту. Позивач також просила стягнути з відповідача на її користь 1 000 грн. в рахунок відшкодування понесених витрат на правничу допомогу. Вимоги заявленого позову ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що 12.03.2017 року між нею та ПАТ ''Акцент-Банк'' було укладено кредитний договір, оформлений у вигляді заяви позичальника №ANW0RO43 на оплату товару згідно з переліком, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ТОВ ''Комфі Трейд'' у сумі 9 000 грн., на строк 23 місяці з 12.03.2017 року по 11.02.2019 року включно, з фіксованою відсотковою ставкою 0,12 % річних. Відповідно до пункту 5 умов кредитного договору щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту складає 297 грн. Посилаючись на положення статей 11,18 Закону України ''Про захист прав споживачів'', позивач вважає умови пункту 5 кредитного договору нікчемними, оскільки щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту не є платою за послуги в розумінні статті 1 вказаного Закону. Зважаючи на розмір щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту, фактичний розмір прихованих процентів за кредитним договором склав майже 40 %, і таким чином відповідач приховав ціну кредиту, а саме, проценти у вигляді винагороди. Позивач поповнила кредитну карту на встановлену у кредитному договорі суму у повному обсязі протягом чотирьох пільгових місяців, але відповідач зарахував кошти на погашення кредиту лише частково, нарахувавши при цьому, починаючи з п'ятого місяця погашення кредиту, комісію за надання фінансового інструменту і не повідомив про вказані обставини позивача. Враховуючи, що позивач сплатила відповідачу 2 676,50 грн. на виконання нікчемної умови кредитного договору про надання фінансового інструменту, відповідно до статті 216 ЦК України, ОСОБА_2 просить стягнути з відповідача зазначену суму коштів, також позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 1 000 грн. в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23.07.2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ "Акцент-Банк" про встановлення нікчемності частини правочину та стягнення коштів, задоволено частково. Судом визнано недійсним пункт 5 "Щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 297 грн." кредитного договору №ANW0RO43 від 12.03.2017 року, укладеного між ПАТ "Акцент-Банк" та ОСОБА_2 Стягнуто з ПАТ "Акцент-Банк" на користь ОСОБА_2 2 376 грн., сплачених на виконання пункту 5 кредитного договору №ANW0RO43 від 12.03.2017 року. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ "Акцент-Банк", відмовлено. Стягнуто з ПАТ "Акцент-Банк" на користь ОСОБА_2 1 000 грн. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з ПАТ "Акцент-Банк" на користь держави 1 409 грн. 60 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ПАТ "Акцент-Банк" просить скасувати рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23.07.2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ ''Акцент-Банк'' про встановлення нікчемності частини правочину та стягнення коштів. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено без дотримання норм матеріального права. В доводах апеляційної скарги ПАТ "Акцент-Банк" не погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що комісія (винагорода), передбачена п.5 кредитного договору, порушує вимоги Закону України "Про захист прав споживачів". Доводи апеляційної скарги зазначають, що позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими, оскільки відповідно до довідки про умови кредитування банку та сукупну вартість споживчого кредиту, позивача на виконання п.2 ч.2 статті 11 Закону України ''Про захист прав споживачів'' було повідомлено банком про орієнтовну сукупну вартість кредиту, а саме, про винагороду за надання фінансового інструменту (одноразову), процентну ставку за кредитом (річну), винагороду за надання фінансового інструменту (щомісячну), ефективну процентну ставку, суму платежів за розрахунковий період, абсолютне значення подорожчання кредиту. Доводи апеляційної скарги стверджують, що вказана позивачем щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту є такою, що пов'язана з одержанням кредиту, оскільки вона є частиною ефективної процентної ставки. Доводи апеляційної скарги вказують, що в даному випадку не може бути застосовано абз.3 ч.4 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Доводи апеляційної скарги зазначають, що банком також виконані і вимоги п.2 абзацу 4 ч.4 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", тому вимоги заявленого позову є безпідставними.

В судове засідання апеляційного суду позивач, представник відповідача, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи (а.с.84,93), не з'явились. Від позивача ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду надійшло клопотання з проханням розглянути справу за її відсутності. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно ч.5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Виходячи із приписів вказаної норми права, датою прийняття постанови є 25.02.2019 року.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що згідно заяви позичальника №ANW0RO43, підписаної ОСОБА_2 та поданої до публічного акціонерного товариства ''Акцент-Банк'' 12.03.2017 року, позивач просила банк про надання строкового кредиту в сумі 9 000 грн., строком на 23 місяці з 12.03.2017 року по 11.02.2019 року включно, на оплату товару згідно з переліком, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ТОВ ''Комфі Трейд''. При цьому розмір відсоткової ставки (фіксована) було встановлено 0,12 % річних, винагороди за надання фінансового інструменту (одноразово) - 0,00 грн., розмір щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту - 297 грн. Позичальник у період з 10 по 15 число кожного місяця сплачує щомісячний платіж у сумі 391,78 грн., а з 16.07.2017 року у сумі 688,78 грн. Сукупна вартість кредиту з врахуванням вартості всіх супутніх послуг зазначена в Довідці про умови кредитування, яка є невід'ємною частиною вказаної заяви. Платежі з повернення кредиту, сплати відсотків за його користування та інші платежі за цією заявою здійснюються щомісячно, рівними частинами у сумах, в порядку та на умовах, що зазначені в заяві та відповідно до графіку платежів, який є невід'ємним додатком до цієї заяви. ОСОБА_2 своїм підписом підтвердила, що ця заява разом із запропонованими ПАТ ''Акцент-Банк'' Умовами та правилами, що розміщені на сайті банку www.a-bank.cоm.ua, Тарифами складає між нею та банком кредитно-заставний договір (а.с.7).

З довідки про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту (а.с.8), вбачається, що ОСОБА_2 під підпис 12.03.2017 року була ознайомлена про умови кредитування, а саме: процентну ставку за кредитом (річну) - 0,12 %, винагороду за надання фінансового інструменту (щомісячну) - 3,3 %, ефективну процентну ставку - 62,72 %, суму платежів за розрахунковий період - 14 654,10 грн., абсолютне значення подорожчання кредиту - 5 654,10 грн.

Графік погашення кредиту, з яким ОСОБА_2 також була ознайомлена під підпис 12.03.2017 року, свідчить про те, що сума щомісячного платежу у період з 15.04.2017 року по 15.07.2017 року складала 391,78 грн., а у період з 15.08.2017 року по 11.02.2019 року - 688,78 грн., з яких 297 грн. - щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту (а.с.9).

З довідки ПАТ ''А-Банк'' від 15.03.2018 року №VUS7-V946-AAK7-KDEM вбачається, що залишок по договору №ANW0RO43 ОСОБА_2 становить 2379,43 грн. (а.с.10).

Згідно виписки по кредитному договору №ANW0RO43 від 12.03.2017 за період з 01.03.2018 року по 22.03.2018 року, залишок тіла кредиту на початок періоду становив 4 698,35 грн. 10.03.2018 року була нарахована комісія в сумі 296,99 грн., а 14.03.2018 року та 19.03.2018 року позивачем було здійснено платежі на суму 2 616,42 грн. та 2 379,47 грн. відповідно, і таким чином, залишок тіла кредиту після погашення станом на 22.03.2018 року становив 0 грн. (а.с.11).

З виписки по картці-рахунку НОМЕР_1 ОСОБА_2 за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 року вбачається, що на рахунок з квітня по липень 2017 року були надходження в сумі 9 005 грн. У період з квітня по липень 2017 року було знято по 391,78 грн. кожного місяця, а з серпня по грудень 2017 року було знято по 688,78 грн. кожного місяця. Баланс рахунку на кінець періоду склав 3 993,98 грн. (а.с.12).

З виписки по картам за період з 01.06.2017 року по 31.07.2017 року вбачається поповнення карти двома платежами по 2 250 грн. та зняття коштів на погашення заборгованості за договором на суму 391,78 грн. також двома платежами (а.с.13).

Відповідно до заяв на переказ готівки у відділенні ''А-Банку'' (а.с.14), ОСОБА_2 07.04.2017 року, 05.05.2017 року, 14.06.2017 року здійснила переказ коштів на рахунок-карту ОСОБА_2 по 2 250 грн. на загальну суму 6 750 грн., а також 19.03.2018 року позивач здійснила переказ коштів на рахунок-карту ОСОБА_2 в сумі 2 676,50 грн. (а.с.14).

З врахуванням фактичних обставин справи, положень ч.1,ч.3 статті 626, ч.2 статті 627, ч.1 статті 638 ЦК України, умов п.9 заяви позичальника від 12.03.2017 року суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорюваний кредитний договір є договором споживчого кредиту, і за даних обставин банк при укладенні даного договору був зобов'язаний дотримуватись вимог Закону України ''Про захист прав споживачів''.

Як вбачається з п.5 заяви позичальника №ANW0RO43 від 12.03.2017 року (а.с.7), розмір щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту становить 297 грн.

Виходячи із аналізу приписів статті 11 Закону України ''Про захист прав споживачів'' (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частин 1,3 статті 1054 ЦК України, суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за надання фінансового інструменту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України ''Про захист прав споживачів'' з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до ч.1 статті 55 Закону України ''Про банки і банківську діяльність'', відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, які діяли на час виникнення спірних правовідносин (в подальшому втратили чинність 10.06.2017 року), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з врахуванням вищенаведеного, а також приймаючи до уваги правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 16.11.2016 року у справі №6-1746цс16, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення вимог заявленого позову. А саме, суд вважав за необхідне визнати недійсним п.5 (щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту) кредитного договору №ANW0RO43 від 12.03.2017 року, укладеного між ПАТ ''Акцент-Банк'' та ОСОБА_2

Стосовно вимог заявленого позову про стягнення на користь ОСОБА_2 2 676,50 грн., сплачених на виконання нікчемної умови кредитного договору за надання фінансового інструменту, то суд першої інстанції вважав за необхідне частково задовольнити вимоги заявленого позову у вказаній частині.

Згідно довідки ПАТ ''А-Банк'' №TS9E-CVTM-TQGI-NT4Q від 22.03.2018 року та листа ПАТ ''А-Банк'' №180322/732 від 22.03.2018 року (а.с.47,48), кредит, картку НОМЕР_1 та всі технічні рахунки позивача закрито 20.03.2018 року, при цьому відповідно до графіка погашення кредиту, щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту нараховувалась, починаючи з 15.08.2017 року і станом на дату закриття кредиту склала 8 платежів по 297 грн. на загальну суму 2 376 грн. З врахуванням вказаних обставин, а також приписів ч.1 статті 216 ЦК України, суд першої інстанції вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 2 376 грн., сплачених ОСОБА_2 на виконання пункту 5 кредитного договору №ANW0RO43 від 12.03.2017 року. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства ''Акцент-Банк'' судом відмовлено.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судом першої інстанції проведено розподіл судових витрат між сторонами.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог заявленого позову фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вказані доводи не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі №6-1746 цс16, у постанові Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі №766/1497/16-ц.

В доводах апеляційної скарги ПАТ "Акцент-Банк" не погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що комісія (винагорода), передбачена п.5 кредитного договору, порушує вимоги Закону України "Про захист прав споживачів". Доводи апеляційної скарги зазначають, що позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими, оскільки відповідно до довідки про умови кредитування банку та сукупну вартість споживчого кредиту, позивача на виконання п.2 ч.2 статті 11 Закону України ''Про захист прав споживачів'' було повідомлено банком про орієнтовну сукупну вартість кредиту, а саме, про винагороду за надання фінансового інструменту (одноразову), процентну ставку за кредитом (річну), винагороду за надання фінансового інструменту (щомісячну), ефективну процентну ставку, суму платежів за розрахунковий період, абсолютне значення подорожчання кредиту.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції. З врахуванням фактичних обставин справи, положень ч.1, ч.3 статті 626, ч.2 статті 627, ч.1 статті 638 ЦК України, умов п.9 заяви позичальника від 12.03.2017 року суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку, що оспорюваний кредитний договір є договором споживчого кредиту, і за даних обставин банк при укладенні даного договору був зобов'язаний дотримуватись вимог Закону України ''Про захист прав споживачів'' (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Як вбачається з п.5 заяви позичальника №ANW0RO43 від 12.03.2017 року (а.с.7), розмір щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту становить 297 грн. Виходячи із аналізу приписів статті 11 Закону України ''Про захист прав споживачів'' (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частин 1,3 статті 1054 ЦК України, суд першої інстанції вірно зазначив у оскаржуваному рішенні, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за надання фінансового інструменту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України ''Про захист прав споживачів'' з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до ч.1 статті 55 Закону України ''Про банки і банківську діяльність'', відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, які діяли на час виникнення спірних правовідносин (в подальшому втратили чинність 10.06.2017 року), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з врахуванням вищенаведеного, а також приймаючи до уваги правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 16.11.2016 року у справі №6-1746цс16, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого по суті висновку про часткове задоволення вимог заявленого позову.

Доводи апеляційної скарги стверджують, що щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту є такою, що пов'язана з одержанням кредиту, оскільки вона є частиною ефективної процентної ставки. Доводи апеляційної скарги при цьому вказують, що в даному випадку не може бути застосовано абз.3 ч.4 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів". В доводах апеляційної скарги ПАТ ''Акцент-Банк'' стверджує, що банком також виконані і вимоги п.2 абзацу 4 ч.4 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", тому вимоги заявленого позову є безпідставними. На думку апеляційного суду, вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного. В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що встановивши у кредитному договорі платіж зі сплати щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту, відповідач не довів належними та допустимими доказами, які саме послуги (фінансовий інструмент) за вказану винагороду він надавав позивачу. Відповідач нараховував, а позивач сплатив щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту, які не можуть бути визнані послугами (надання матеріального чи нематеріального блага), які замовлялись споживачем за договором кредиту. За даних обставин суд доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що встановлення щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 297 грн. суперечило вимогам Закону України ''Про захист прав споживачів'' (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого на основі приписів норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 25.02.2019 року.

Головуючий: Судді: