Постанова

Іменем України

03 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 546/279/15-ц

провадження № 61-24693св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А.Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями і спорудами об'єктом спільної сумісної власності, визнання договору дарування об'єкта нерухомості недійсним і скасування його державної реєстрації, визнання права власності на частку у домоволодінні з припиненням права спільної сумісної власності,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2016 року у складі судді Горулька О. М. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 25 січня 2017 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати житловий будинок № АДРЕСА_1 (далі - будинок, домоволодіння), об'єктом спільної сумісної власності його та ОСОБА_5, як подружжя; визнати недійсним договір дарування спірного житлового будинку від 22 квітня 2014 року, укладеного між відповідачами та скасувати його державну реєстрацію; здійснити розподіл спірного домоволодіння шляхом визнання за ним права власності на 1/2 його частку та припинення права спільної сумісної власності на нього.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що з 1986 року по грудень 2013 року він та ОСОБА_5 проживали однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Протягом цього часу ними за спільні кошти придбано спірне домоволодіння, в якому в період спільного проживання за спільні кошти та спільними зусиллями здійснено значні поліпшення, внаслідок чого його вартість істотно збільшилася.

Ураховуючи, що відповідачі порушують його інтереси та гарантовані державою і суспільством права щодо вказаного будинку, без його згоди ОСОБА_5 подарувала будинок ОСОБА_6, позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Решетилівський районний суд Полтавської області рішенням від 30 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами придбання половини будинку у спільну власність його та ОСОБА_5, а також на підтвердження його участі грошовими коштами у придбанні цієї частки домоволодіння. Інша 1/2 частка спірного домоволодіння перебувала у власності ОСОБА_5, ще до початку її спільного проживання з позивачем. Здійсненні сторонами поліпшення у спірному домоволодінні за період з 01 січня 2004 року по грудень 2013 року є незначними по відношенню до загальної вартості домоволодіння. Спірне домоволодіння не є об'єктом права спільної сумісної власності позивача та ОСОБА_5, тому згода позивача на укладення оспорюваного договору дарування, передбачена статтею 65 СК України, не потрібна.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Апеляційний суд Полтавської області ухвалою від 25 січня 2017 року рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2016 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував ухвалу тим, що висновки суду першої інстанції є

законними та обґрунтованими, зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким дана відповідна правова оцінка. Докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткової юридичної оцінки не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом дотримано норми матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та заперечення на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_4 просить скасувати рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 25 січня 2017 року, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду є незаконними у зв'язку із неправильним застосуванням судами норм матеріального права та тлумаченням закону. Суди при ухваленні рішень у справі дійшли висновків, що не відповідають фактичним обставинам справи, неправильно установили обставини, які мають значення для справи, порушили норми матеріального права, що відповідно до вимог ЦПК України є підставою для скасування вказаних рішень.

Спірний будинок з господарськими будівлями та спорудами придбаний в період проживання сторонами однією сім'єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, однак 22 квітня 2014 року ОСОБА_5 на підставі договору дарування безоплатно передала його у власність ОСОБА_6, без його на те згоди.

Оскільки угода з відчуження домоволодіння здійснена без дотримання вимог частини третьої статті 65 СК України, вона підлягає визнанню недійсною.

Обов'язок доказування та подання доказів на спростування факту належності спірного домоволодіння до об'єкту права спільної сумісної власності подружжя покладається на відповідача, проте таких обставин у визначеному законом порядку судом встановлено не було і по справі не доведено.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено статтями 63, 65 СК України, статтею 369 ЦК України.

11 травня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_5 на касаційну скаргу, яке мотивоване тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними, а касаційна скарга не обґрунтованою.

Вказує, що право власності на половину будинку за нею було визнано рішенням Решетилівського суду у 1985 році в порядку поділу майна між нею та її колишнім чоловіком. Копія вказаного рішення суду є в матеріалах справи.

Другу половину будинку вона придбала у свого колишнього чоловіка за 8 тисяч карбованців, які за тиждень до укладення договору зняла зі свого особистого рахунку, що підтверджується довідкою з ПАТ «Ощадбанк». Твердження позивача про те, що вона повинна була погоджувати з ним укладення договору дарування в 2014 році є безпідставним, оскільки він не набув права власності на частину будинку.

Позиція скаржника стосовно того, що він має право на частину спірного будинку у зв'язку з тим, що за час спільного проживання вартість будинку істотно збільшилась, є безпідставною, оскільки положення статті 62 СК України та положення статті 25 КпШС, який діяв до 2004 року, не регулюють дані правовідносини, у зв'язку з тим, що вони проживали без реєстрації шлюбу, а вказані вище норми регулюють правовідносини, які склалися саме між подружжям.

Вартість реальних поліпшень є незначною по відношенню до вартості будинку, деякі з так званих поліпшень будинку, взагалі не є поліпшеннями, оскільки фактично не впливають на вартість будинку та на його конструкцію, не збільшують його площу. Зокрема, на її думку, не є поліпшеннями в розумінні статті 62 СК України фарбування даху будинку, утеплення горища тирсою, підбиття пластиком козирка під дахом, заміна навісу над вхідними дверима будинку, заміна дверей погребу та інші косметичні поліпшення, які не впливають на вартість будинку.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Решетилівського районного суду Полтавської області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

11 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 07 липня 2014 року встановлено факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 1986 року по 2013 рік.

Сторони визнали факт такого спільного проживання з лютого 1986 року по грудень 2013 року.

Рішенням Решетилівського районного народного суду Полтавської області від 15 липня 1985 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частку будинку № АДРЕСА_1, та виділено їй цю частку в натурі. Іншу 1/2 частку цього будинку виділено в натурі ОСОБА_7

06 травня 1986 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори, згідно з яким ОСОБА_8 продав ОСОБА_5 належну йому 1/2 частку вказаного будинку.

22 квітня 2014 року ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори, подарувала зазначений будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами своєму синові ОСОБА_9, який зареєстрував право власності на нього за собою.

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звертався до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договору дарування від 22 квітня 2014 року недійсним з підстав укладення його під час розгляду судом справи про встановлення факту його спільного проживання із ОСОБА_5 та фактичного неприйняття ОСОБА_9 цього будинку в дар. Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Рішення набрало законної сили.

За час спільного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у спірному будинку здійснено ряд поліпшень.

Згідно з висновком експерта від 10 травня 2016 року № 13/05/16 ринкова вартість домоволодіння № АДРЕСА_1, станом на час проведення експертизи становить 438 000 грн.

Залишкова вартість поліпшень, здійснених за час спільного проживання сторін, з урахуванням зносу становить 140 411 грн, що становить 39/100 частки від загальної вартості домоволодіння.

Залишкова вартість поліпшень, здійснених за період із січня 2004 року по грудень 2013 року становить 82 775 грн, що становить 23/100 частки від загальної вартості домоволодіння.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального

права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» СК України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття у власність відповідача спірного будинку, а поділ будинку та визнання недійсним договору дарування має здійснюватися за правилами, передбаченими СК та ЦК України.

Згідно з частиною другою, третьою статті 13 КпШС України права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

КпШС України не передбачав можливості визнання судом спільною сумісною власністю майна жінки та чоловіка, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, як придбаного під час спільного проживання так і у разі суттєвого збільшення його вартості внаслідок трудових чи грошових витрат другої сторони або їх обох.

Ураховуючи наведене суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що спільне проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу на час придбання ОСОБА_5 1/2 частки спірного домоволодіння за договором купівлі-продажу від 06 травня 1986 року не є підставою для визнання цієї частки домоволодіння спільною сумісною власністю та визнання за ним права власності на частку в домоволодінні. Інша 1/2 частка спірного домоволодіння набута ОСОБА_5 на підставі судового рішення, ухваленого у справі про поділ майна подружжя, ще до початку її спільного проживання з позивачем.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій) сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 ЦПК України.

Згідно з частиною першою статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (частина друга статті 74 СК України).

Встановивши, що здійснені сторонами поліпшення у спірному домоволодінні за період з 01 січня 2004 року по грудень 2013 року є незначними по відношенню до загальної вартості домоволодіння, а з урахуванням розміру частки по відношенню до загальної вартості домоволодіння, яка становить менш ніж 1/4 частини, суди обґрунтовано вважали їх не суттєвим збільшенням вартості майна відповідачки, дійшовши правильних висновків про відсутність правових підстав для визнання спірного будинку об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у результаті збільшення його у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Спірний будинок не є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а тому остання мала право розпоряджатися ним на власний розсуд без згоди позивача.

Ураховуючи наведене, відсутні правові підстави і для визнання недійсним

оспорюваного договору дарування.

Ухвалюючи рішення у справі, суди правильно визначилися з характером спірних

правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, дійшовши правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Аргументи касаційної скарги спростовуються встановленими судами фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судами щодо віднесення будинку до спільного майна, які, на думку заявника, встановлені судами неповно і неправильно, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні

підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної

інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

Є.В. Коротенко

В.П. Курило