Постанова

Іменем України

20 травня 2019 року

м. Київ

справа № 360/303/17-ц

провадження № 61-410св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 01 серпня 2017 року в складі судді Міланіч А. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2017 року в складі колегії суддів: Коцюрби О. П., Сержанюка А. С., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що вона в період із 01 лютого 2003 року по 04 лютого 2014 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

У період шлюбу, за спільні кошти, на підставі договору купівлі-продажу від 08 липня 2006 року подружжям придбана земельна ділянка площею 0,0324 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_1 . При цьому, ще в 2004 році, зі згоди попередньої власниці вказаної земельної ділянки - її матері, подружжя розпочали будівництво житлового будинку на вказаній ділянці, який до цього часу недобудований та непридатний для проживання.

У добровільному порядку сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу вказаного майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Враховуючи наведене, позивач, із урахуванням уточнення позовних вимог, просила визнати право спільної сумісної власності сторін у справі на земельну ділянку площею 0,0324 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_1 та будівельні матеріали, які використані в процесі будівництва недобудованого житлового будинку, що знаходиться на вказаній земельній ділянці, розділити вказане майно, визнавши за кожним із подружжя право власності на Ѕ його частини.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 01 серпня 2017 року позов задоволено. Вирішено розділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по Ѕ частини за кожним, на земельну ділянку площею 0,0324 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в АДРЕСА_1 , та будівельні матеріали, які були використані в процесі будівництва недобудованого житлового будинку, що знаходиться на вказаній земельній ділянці. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка та будівельні матеріали, використані для будівництва будинку належать сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, так як набуті ними за час перебування в шлюбі, відповідачем не спростована презумпція спільності права власності подружжя на майно, не доведено, що останнє придбано за його особисті кошти.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із відсутності підстав для відступлення від рівності часток, а тому суд дійшов правильного висновку, що частки сторін в їх спільному майні є рівними.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У грудні 2017 року представником ОСОБА_2 ОСОБА_3 подано до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бородянського районного суду Київської області від 01 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, вийшов за межі позовних вимог, а саме в резолютивній частині рішення суд вирішив розділити спільне сумісне майно подружжя та визнав за кожним із сторін право власності по Ѕ частини вказаного майна. Проте позивач у позовній заяві не просила ділити спільне майно подружжя, а лише просила визнати за кожним із них право власності на Ѕ його частини. Крім того, у суду не було підстав для задоволення вимог про відшкодування витрат на правову допомогу, оскільки вказані вимоги не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами. Зазначає, що спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки останнє придбане за особисті кошти відповідача, в тому числі отримані від продажу належної йому частини квартири, а не за спільні кошти подружжя, позивач також не надавала кошти на будівництво будинку, оскільки вона не працювала та не мала самостійного доходу. Крім того, суди безпідставно відхилити подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності.

У січні 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому вона просила касаційну скаргу відхилити, рішення судів залишити без змін, посилаючись на те, що в уточненій позовній заяві вона просила визнати спірне майно спільним сумісним майном подружжя та розділити його, а тому суд першої інстанції розглянув позов у межах заявлених позовних вимог. Витрати на правову допомогу в розмірі 2 000,00 грн повністю підтверджені документально, та вказані докази містяться в матеріалах справи.

У лютому 2018 року ОСОБА_2 подав відзив на відзив за касаційною скаргою.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на неї.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час їх ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що сторони із 01 лютого 2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Бородянського районного суду Київської області від 04 лютого 2014 року. Під час шлюбу, у них, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .

За час перебування сторін у шлюбі, за договором купівлі-продажу від 08 липня 2006 року, ними на ім`я відповідача придбана земельна ділянка площею 0,0324 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Як встановлено судами, сторони в 2004 році, ще до моменту придбання спірної земельної ділянки, самовільно розпочали будівництво на ній жилого будинку, який до цього часу недобудований. При цьому, як показали свідки, будинок будувався як за кошти сторін у справі, так і за кошти їх рідних.

Нормативно-правове обґрунтування

Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшли правильних висновків про задоволення позовних вимог з урахуванням того, що спірна земельна ділянка та будівельні матеріали, які використані для будівництва незакінченого житлового будинку, набуті подружжям під час перебування у шлюбі, а тому є їхнім спільним майном та підлягають поділу між ними в рівних частинах, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на майно не спростована відповідачем, ним не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно придбане лише за його особисті кошти, отримані, зокрема, від продажу належної йому частини квартири, оскільки вказані обставини суперечать зібраним у справі доказам, а саме самому договору купівлі-продажу частини квартири, який укладений 13 вересня 2006 року, тобто після придбання спірної земельної ділянки - 08 липня 2006 року.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач під час перебування з ним у шлюбі не працювала та не мала самостійного доходу не має значення для вирішення цієї справи з огляду на те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Що стосується доводів заявника про те, що кошти для придбання спірного майна отримувалися відповідачем у борг у його матері, а тому вказане майно є його особистою приватною власністю, то вони не заслуговують на увагу, оскільки якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Доводи касаційної скарги про відсутність підстав для стягнення витрат на оплату правової допомоги, не заслуговують на увагу, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, квитанціями про сплату позивачем вказаних витрат (а. с. 78,79), підстав для неприйняття вказаних доказів у суду не було.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, не заслуговує на увагу, оскільки справа розглянута в межах вимог, заявлених в уточненій позовній заяві.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків судів по суті вирішення позовів, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 01 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик