Справа № 464/6389/18 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/2215/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Курій Н.М.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

за секретаря: Матяш С.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 квітня 2019 року, постановлене в складі головуючого - судді Бойко О.М.,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила збільшити розмір аліментів та надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої доньки без згоди батька. Позов обґрунтовувала тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 26 листопада 2011 року і в цьому шлюбі у них народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 05 листопада 2014 року шлюб між ними розірвано, після чого донька залишилась проживати з нею, перебуває на її утриманні, вона піклується про її здоров`я, фізичний та духовний розвиток. Відповідно до рішення суду відповідач сплачує аліменти на утримання доньки в розмірі 1 426 грн. щомісячно, до досягнення нею повноліття. Однак розмір отримуваних аліментів є дуже низьким і не може забезпечити потреб дитини, тому просила збільшити розмір аліментів та стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 1 626 грн., щомісячно і до досягнення нею повноліття. Донька є інвалідом, часто хворіє, для її лікування та профілактики за рекомендаціями лікарів дитині необхідне морське повітря. Проте можливість поїхати за кордон із дитиною для відпочинку і оздоровлення відсутня через відмову відповідача надати відповідний дозвіл. Відповідач нічим не мотивує свою відмову, порушуючи таким чином право дитини на всебічний розвиток та відпочинок. У зв`язку з чим просила позов задовольнити та надати дозвіл на виїзд за межі України в країни Туреччина та Італія - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_4 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 в період часу з 01 березня 2019 року по 31 квітня 2019 року, 01 червня 2019 року по 31 липня 2019 року та з 01 вересня 2019 року по 31 жовтня 2019 року.

Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 12 квітня 2019 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Надано дозвіл на виїзд за межі України в країни Туреччина та Італія - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_4 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 в період часу з 01 червня 2019 року по 31 липня 2019 року та з 01 вересня 2019 року по 31 жовтня 2019 року.

Збільшено розмір аліментів, який встановлено рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 05.01.2018 року та ухвалено стягувати з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання : АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ), аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 1 626 грн. до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 3000 грн. витрат на правничу допомогу та в користь держави 1 409, 60 грн. судового збору.

В решті позову - відмовлено.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 03 червня 2019 року заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 квітня 2019 року залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 06 червня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 1000 грн. витрат на правничу допомогу.

Заочне рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 12 квітня 2019 року оскаржив ОСОБА_2 .

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що внаслідок прийняття заочного рішення він був позбавлений законного права на захист, а рішення було винесено без врахування вимог ч.4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, оскільки він та представник не були належним чином повідомленні про розгляд справи. Зазначає, що 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. Зазначає, що у позовній заяві позивач мала зазначити конкретну країну та місце де перебуватиме з дитиною та надати відповідні документи, що підтверджують дані обставини, дозвіл на кожний виїзд надається кожного разу окремо, при цьому в позовній заяві яка подана ОСОБА_4 , зазначено країни та періоди перебування, що є порушенням.

Просить скасувати заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 квітня 2019 року в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

23 вересня 2019 року до Львівського апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_4 - адвоката Климишина І.П. У відзиві зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Вважає безпідставним твердження скаржника про його неналежне повідомлення з огляду на наявність у матеріалах справи відповідної розписки та звертає увагу на те, що жодних доказів про поважність його неявки та його адвоката в судове засідання 12 квітня 2019 року не надано. Зазначає, що як в позовній заяві, так і в рішенні суду вказано конкретні країни виїзду та конкретне місце перебування матері та дитини в цих країнах було вказане під час судових дебатів представником позивача. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в апеляційній інстанції, зокрема витрати на правову допомогу.

30 вересня 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Тимощук О.І. подав клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що ОСОБА_5 як представник не зможе бути присутнім у судовомову засідання 01 жовтня 2019 року, оскільки з 30 вересня 2019 року по 10 жовтня 2019 року перебуватиме за межами України у відпусці. Зазначає також, що його довіритель ОСОБА_2 також не зможе бути присутнім у судовому засіданні, оскільки перебуватиме у запланованій поїздці за кордон. Однак на підтвердження зазначених обставин, представником ОСОБА_2 - адвокатом Тимощуком О.І. не надано жодних доказів.

Статтею 371 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Недотримання строків розгляду цивільних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Ураховуючи думку представника позивача ОСОБА_1 та обов`язок суду апеляційної інстанції дотримуватись строків розгляду справи, визначених ч. 2 ст. 371 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Тимощук О.І. належить відмовити та проводити розгляд справи за відсутності представника ОСОБА_2 - адвоката Тимощука О.І. та Александріва В.З., які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, такі обставини справи.

Згідно з копією Свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (арк. спр. 7).

Відповідно до копії відповіді Комунального некомерційного підприємства «2-а міська поліклініка м. Львова» від 28.08.2018 року № 125, наданої адвокату Климишину Ігорю Петровичу на його запит від 03.08.2018 року № 109144, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою АДРЕСА_2 , після виписки з пологового стаціонару перебуває на диспансерному обліку у дільничного педіатра, невролога дитячого, хірурга КНП «2-а міська поліклініка м. Львова», як дитина з інвалідністю від 16.03.2015 року ЛКК № 26. Дитина потребує періодичного медичного обстеження, постійного лікування з приводу захворювання та щорічного санаторно-курортного лікування і оздоровлення на березі моря, а також постійного догляду з боку матері ОСОБА_4 (арк. спр. 8).

З матеріалів справи встановлено, що представник ОСОБА_4 - адвокат Климишин І.П. звертався до відповідача ОСОБА_2 з листом-проханням від 12.11.2018 року № л-п 12/11 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини, в якому просив надати нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 без супроводу батька дитини ОСОБА_2 у супроводі матері ОСОБА_4 в період часу з 01 березня 2019 року по 31 квітня 2019 року, 01 червня 2019 року по 31 липня 2019 року та з 01 вересня 2019 року по 31 жовтня 2019 року в країни Республіка Туреччина та Італія (арк. спр. 9).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині надання дозволу на виїзд за межі України в країни Туреччина та Італія - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_4 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 в період часу з 01 червня 2019 року по 31 липня 2019 року та з 01 вересня 2019 року по 31 жовтня 2019 року, виходив з того, що короткочасний виїзд дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за кордон в країни Туреччина та Італія для оздоровлення та відпочинку, буде в інтересах насамперед самої дитини, оскільки таке сприятиме всебічному її розвитку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Відповідно до статті 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з того, що у вказаній справі суд першої інстанції надав дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон дитині у супроводі матері, визначивши конкретну країну, конкретний період та виклавши відповідні мотиви.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки такі ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до приписів ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

А відтак, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, а заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 квітня 2019 року належить залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Так, відповідно до змісту Розділу ІІІ Правил адвокатської етики, затверджених Установчим з`їздом адвокатів України від 17.11.2012 року; ст.ст. 26, 27 ч.3, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»; Закону України «Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні»; ст.ст. 8, 527, 687 ч.1, 795, 882 ЦК України, - належними та допустимими доказами надання та оплати правової допомоги слід вважати як договір про надання правової допомоги, такі і окремо, окрім рахунку про оплату наданих послуг та квитанції про оплату таких, - акти виконаних робіт із зазначеним розрахунком наданих та отриманих послуг у часових (годинних, хвилинних) рамках.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Представник ОСОБА_4 - адвокат Климишин І.П. у відзиві на апеляційну скаргу просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в апеляційній інстанції, зокрема витрати на правову допомогу, надавши до відзиву на апеляційну скагу оригінал ордеру серія ЛВ № 177313 про надання правової допомоги та квитанцію на підтвердження здійснення оплати у розмірі 2000 грн. за послуги, зокрема професійної правничої допомоги (арк. спр. 161,162).

Також представником ОСОБА_4 - адвокатом Климишин І.П. 30 вересня 2019 року подано детальний опис робіт (наданих послуг) за надану правничу допомогу.

Зважаючи на те, що витрати на правничу допомогу підтверджені належними доказами, з ОСОБА_2 належить стягнути 2000 грн. витрат на правничу допомогу на користь ОСОБА_4 .

Керуючись п.1.ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 квітня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ) 2000 (дві тисячі) грн. витрат на правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2019 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.