Справа № 303/6589/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 вересня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Юрочко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 22 січня 2019 року (у складі судді Кость В.В.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: служба у справах дітей виконавчого комітету Мукачівської міської ради та орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради, про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом у жовтні 2018 р.

Просила позбавити відповідача батьківських права стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На обґрунтування позовних вимог указала, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У сторін народився син - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 12.05.2005 р.

10.02.2006 р. шлюб між сторонами розірвано, а спільний син сторін залишився проживати разом із матір`ю.

Відповідач почав ухилятися від виконання своїх батьківських обов`язків, практично жодного разу не навідав дитину, життям і поведінкою сина не цікавиться, що підтверджується письмовими доказами, наданими стороною позивача до позовної заяви. Всі витрати, пов`язанні із забезпеченням сина, покладені на позивача, відповідач не сплачує аліменти, які зобов`язаний сплачувати згідно з рішенням суду.

Відтак, позивач вважає, що є усі достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 22 січня 2019 р. позов задоволено: позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

-нестача спілкування відповідача з сином зумовлена непорозуміннями, які виникли між колишнім подружжям;

-позивач систематично чинила перешкоди у спілкуванні відповідача з сином, що зумовило звернення відповідача до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Проте, після закінчення виконавчого провадження у 2011 р. позивач одразу заборонила відповідачу бачитися із сином;

-відповідачем частково погашається заборгованість по сплаті аліментів;

-судом першої інстанції не було належним чином досліджено USBнакопичувач, який містить фото та відео докази побачень і спілкувань відповідача з сином;

-позивачем у суді першої інстанції було визнано, що вона забороняє сину бачитися із батьком через певні особистісні побоювання;

-судом першої інстанції не було встановлено винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків;

-висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав не містить посилань на обставини негативної поведінки відповідача щодо дитини. Також у висновку відсутнє обґрунтування доцільності позбавлення відповідача батьківських прав;

-позивачем не обґрунтовано, в чому полягає злісне небажання відповідача виконувати свої обов`язки по вихованню дитини.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Узагальненні доводи заперечення зводяться до законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції і безпідставності доводів апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, із таких мотивів.

Судом першої інстанції було констатовано свідоме ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню сина. Доказів, які б спростовували вказаний висновок суду, матеріали справи не містять.

Суд вважає, що від задоволення позовних вимог у житті дитини - ОСОБА_4 , настануть позитивні наслідки, оскільки дитина пов`язує своє наступне життя у сім`ї позивача та її теперішнього чоловіка, якого ОСОБА_4 називає батьком.

Апеляційний суд не погоджується із такими висновками суду, оскільки вони суперечать обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що у сторін по справі ІНФОРМАЦІЯ_1 р. народився син - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.5). 10.02.2006 р. шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с.6). 23 січня 2006 р. Мукачівським міськрайонним судом було видано виконавчий лист про стягнення із відповідача на користь позивача аліменти на утримання спільної дитини в розмірі 30% прожиткового мінімуму, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття (а.с.7). Станом на 04.05.2018 р. заборгованість відповідача зі сплати аліментів складала 20 942,50 грн. (а.с.8), станом на 01.11.2018 р. - 6091 грн. (а.с.24-25), а станом на 01.01.2019 р. - 3076,50 грн. (а.с.68-69).

Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 22.01.2019 р. визнано доцільним позбавити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав відносно свого сина (а.с.90).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Указані фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 посилається на те, що позивач не надала доказів того, що він умисно ухилявся від своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина.

Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суд не врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведена; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно сина, позивачем не надано, а тому суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення батьківських прав.

У матеріалах справи міститься USB накопичувач, який містить фото та відео докази побачень та спілкувань відповідача з сином, проведення разом дозвілля, свят у сімейному колі. Також міститься переписка відповідача з сином у соціальних мережах (а.с.70).

Однак із оскаржуваного рішення не вбачається, що судом було надано правову оцінку вказаного доказу.

Проте, взято до уваги довідку Мукачівської районної ДЮСШ ФСТ «Колос» про те, що за період навчання ОСОБА_4 його батько не цікавиться спортивним життям дитини, на тренуваннях і змаганнях не був присутній жодного разу. Очевидно, що вказана довідка аж ніяк не може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав відповідача.

Також апеляційний суд не може погодитися із висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки в ньому відсутні дані про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини, не наведено обставин про намагання вказаного органу як відповідального за захист прав дітей об`єктивно визначити ставлення батька до сина та яким чином позбавлення відповідача батьківських прав захистить інтереси дитини. Указаний висновок зроблений на підставі матеріалів цивільної справи, розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, характеристики на дитину ДЮСШ ФСТ «Колос», заяви дитини та рішення комісії з питань захисту прав дитини Мукачівської міської ради, однак очевидно, що висновок про доцільність позбавлення батьківських прав не може ґрунтуватися виключно на таких документах, він є дещо однобоким і таким, що не відповідає характеру спірних правовідносин.

Наявність заборгованості по сплаті аліментів також не може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав.

ОСОБА_1 висловлював бажання спілкуватися з дитиною, має намір на відновлення відносин і з ним, відтак апеляційний суд вважає, що родинний зв`язок між батьком і сином можливо відновити, а тому не вбачається доведеності обставин необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, доцільність вжиття якого органом опіки та піклування достатньо не аргументовано.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позивачем факту злісного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо їхнього сина та не урахував, що поведінка відповідача свідчить про його бажання та спроможність виконувати батьківські обов`язки, що, у свою чергу, не дає підстав вважати, що позбавлення його батьківських прав відповідатиме інтересам дитини.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції належить скасувати як суперечне положенням ст. 263 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові за безпідставністю вимог.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 2.Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 22 січня 2019 року скасувати. 3.У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити. 4.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 056 (одна тисяча п`ятдесят шість) грн. у відшкодування судового збору. 5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 6.Повне судове рішення складено 04 жовтня 2019 р.

Судді: