Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/1561/17

08 травня 2019 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Флоряк Д.В.,

секретаря: Буратчук О.В.,

з участю представника позивача- адвоката Романка В.М.,

представника відповідачів - адвоката Романишина Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Надвірна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування і договору купівлі-продажу недійсними та витребування в натурі нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

01 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, який 05 жовтня 2017 року в ході судового розгляду уточнив і збільшив, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування і договору купівлі-продажу недійсними та витребування в натурі нерухомого майна.

Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_1 мотивує тим, що рішенням сесії Краснянської сільської ради від 28 березня 2002 року йому було передано у власність земельну ділянку площею 0,26 га. для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 . 30 січня 2003 року він отримав на дану земельну ділянку державний акт про право приватної власності, який було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 268. Протягом цього часу він вивіз із наданої земельної ділянки рештки колгоспного складу мінеральних добрив, будівельний мусор, зробив планіровку, щорічно її обробляв та сплачував земельний податок. А в 2016 році йому стало відомо, що без його згоди і відому рішенням Краснянської сільської ради № 689-27/2015 від 09.10.2015 року в нього було вилучено дану земельну ділянку і віднесено до земель запасу Краснянської сільської ради. 28 квітня 2016 року він оскаржив дане рішення сільської ради в судовому порядку (справа № 348/823/16). Йому також стало відомо, що рішенням Краснянської сільради №690-27/2015 від 09.10.2015 року ОСОБА_2 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою, а в подальшому рішенням Краснянської сільради № 24-2/2015 від 27.12.2015 року було затверджено проект землеустрою та передано тому у власність дану земельну ділянку, який на їх підставі виробив рішення про державну реєстрацію прав за № 28166243 від 10.02.2016 року та було внесено відомості в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, за якими він став власником спірної земельної ділянки площею 0,26 га для ведення особистого селянського господарства за адресою АДРЕСА_1 за кадастровим НОМЕР_1 НОМЕР_2 . А тому на дану земельну ділянку фактично є два власники, він та відповідач ОСОБА_2 , кожний з яких мав та набув право власності на спірну земельну ділянку. В зв`язку з цим 25.07.2016 року він подав уточнюючу позовну заяву та в цей же день окремо подав заяву про забезпечення позову у вигляді арешту спірної земельної ділянки. Однак, ухвалою судді Надвірнянського районного суду від 25.07.2016 року йому відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову. В подальшому рішенням Надвірнянського районного суду від 24.03.2017 року було визнано рішення Краснянської сільської ради від 09 жовтня 2015 р. та від 27 грудня 2015 року незаконними та визнано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 недійсною. Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року змінено рішення Надвірнянського районного суду в частині визнання недійсною державної реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в позові, а в іншій частині рішення суду залишено без змін. Однак при зверненні до державного реєстратора про скасування прав ОСОБА_2 на дану земельну ділянку йому 10.07.2017 року видали інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої слідує, що державний нотаріус Надвірнянської районної державної нотаріальної контори Шушкевич С.М. посвідчено 04.03.2017 року ОСОБА_2 договір дарування, за яким він подарував земельну ділянку ОСОБА_3 Вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали фіктивний та недійсний договір дарування, оскільки він (позивач) є первинним власником земельної ділянки, згоди на її вилучення, повторну приватизацію та укладення спірного договору дарування не давав, всі ці дії було здійснено без його відому. Відповідач (дарувальник) ОСОБА_2 та відповідач (обдарована) ОСОБА_3 достовірно знали про те, що він первинний власник спірної земельної ділянки, і що спірні рішення ним оскаржені в суд, а тому для утруднення виконання судового рішення упереджено уклали даний безвідплатний договір дарування. Вважає, що фіктивність договору дарування підтверджується тим, що дарувальник продовжує володіти та користуватись цією земельною ділянкою, продовжує оскаржувати рішення Надвірнянського районного суду від 24 березня 2017 року та скривати від судів 1-ї, 2-ї,3-ї інстанції про перехід права власності та укладення ним нотаріально посвідченого договору дарування від 04.03.2017 року. Окрім того ОСОБА_3 26.07.2017 року уклала договір купівлі продажі, за яким продала ОСОБА_4 спірну земельну ділянку, яка фактично належить йому на праві приватної власності. Вважає, укладені вищевказані правочини із земельною ділянкою, яка належить йому з 2003 року на праві приватної власності, є незаконними. Відповідач ОСОБА_3 під час розгляду справ Надвірнянським районним судом допитана в судовому засіданні 15 березня 2017 року і будучи під присягою, скрила від суду факт укладення 04 березня 2017 року з ОСОБА_2 спірного договору дарування, та що вона стала власником спірної земельної ділянки. Зазначив, що первинний державний акт про його право приватної власності на спірну земельну ділянку від 30 січня 2003 року по даний час не скасовано та він продовжує бути чинним. В зв"язку з цим він зному змушений звернутися в суд за захистом своїх прав та інтересів.

15 вересня 2017 року відповідач ОСОБА_2 подав заперечення на позовну заяву ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним. Вважає, що заявлені позовні вимоги позивача ОСОБА_1 є недійсними, грунтуються на припущеннях, а тому просить відмовити в їх задоволенні.

21 лютого 2018 року відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подали відзив на позовну заяву ОСОБА_1 про визнання договору дарування і договору купівлі-продажу недійсними та витребування в натурі нерухомого майна, в якому вказали, що позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтується на припущеннях, та позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які можуть бути враховані судом при прийнятті рішення. Крім того вказали, що наявність чи відсутність родинних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним, а також ОСОБА_5 не є стороною, ні договору дарування, ні договору купівлі продажу. Зазначили, що вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Ствердили, що позивач ОСОБА_1 не є стороною укладеного договору дарування та договору купівлі продажу, а тому його позовні вимоги не підлягають задоволенню. Просять відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 - адвокат Романко В.М. заявлені позовні вимоги підтримав повністю з підстав, які наведені в позовній заяві та додатковій позовній заяві, просить визнати недійсними договір дарування від 04 березня 2017 року, за яким відповідач ОСОБА_2 подарував відповідачу ОСОБА_3 земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_2 для ведення особистого селянського господарства площею 0,26 га по АДРЕСА_1 району та договір купівлі - продажу від 26 липня 2017 року, за яким ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 купила земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_3 для ведення особистого селянського господарства площею 0,26 га по АДРЕСА_1 , та витребувати йому від ОСОБА_4 земельну ділянку в натурі під кадастровим номером НОМЕР_2 для ведення особистого селянського господарства площею 0,26 га по АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник відповідачів - адвокат Романишин Д.М. просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову, оскільки вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними.

Відповідно до вимог п. 9 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року, який набрав чинності 15.12.2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача-адвоката Романка В.М., представника відповідачів-адвоката Романишина Д.М., дослідивши письмові докази, прийшов до наступного висновку.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Краснянської сільської ради від 28 березня 2002 року ОСОБА_1 у приватну власність нажано земельну ділянку площею 0,26 га по вуд Шевченка в с.Красна Надвірнянського району, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, про що видано Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4 від 30.01.2003 року. Зазначений Державний акт на даний час є чинним, в установленому законом порядку не відмінений та не скасований.

Судом також встановлено, що рішенням Надвірнянського районного суду від 24.03.2017 року позов ОСОБА_1 до Краснянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, ОСОБА_2 , відділу державної реєстраціі Надвірнянської міської ради про визнання рішень від 09.10.2015 року та від 27.12.2015 року Краснянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області незаконними, а державну реєстрацію права власності на земельну ділянку від 10.02.2016 року недійсною - задоволено частково. Визнано рішення від 09.10.2015 року та від 27.12.2015 року Краснянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області - незаконними та державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0.2600 га по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства від 10.02.2016 року №28166243 ОСОБА_2 - недійсною. В зустрічному позові ОСОБА_2 до Краснянської сільської ради Надвірнянського району, ОСОБА_1 про визнання рішення від 28.03.2002 року Краснянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області незаконним, а державний акт направо приватної власності на землю серія НОМЕР_4 недійсним - відмовлено за спливом позовної давності.

Однак, рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Надвірнянського районного суду від 24 березня 2017 року змінено в частині визнання недійсною державної реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 та відмови у задоволенні зустрічного позову за спливом строку позовної давності. В цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову про визнання недійсною державної реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Краснянської сільської ради Надвірнянського району, ОСОБА_1 про визнання рішення Краснянської сільської ради Надвірнянського району незаконним, визнання державного акту на право приватної власності на землю недійсним відмовлено за необгрунтованістю. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Дане рішення набрало законної сили. (а.с.7-15)

В силу вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що рішення Краснянської сільської ради від 09 жовтня 2015 року №689-27/2015"Про вилучення земельної ділянки ОСОБА_1 ", яким вилучено земельну ділянку в АДРЕСА_1 , орієнтованою площею 0,26 га для ведення особистого селянського господарства в землі запасу сільської ради та рішення Краснянської сільської ради від 09 жовтня 2015 року №690-27/2015, яким вирішено надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 орієнтовною площею 0,26 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності в межах населеного пункту, яка була в користуванні та рішення від 27 грудня 2015 року №24-2/2015 "Про затвердження проекту землеустрою та передання у власність земельну ділянку площею 0,26 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності в межах населеного пункту визнанні незаконними.

Таким чином ОСОБА_1 на даний час є законним власником спірної земельної ділянки.

Судом також оглянуто копію журналу судового засідання по цивільній справі (№348/823/16) за позовом ОСОБА_1 до Краснянської сільської ради Надвірнянського району, ОСОБА_2 , відділу державної реєстраціі Надвірнянської міської ради про визнання рішень від 09.10.2015 року та від 27.12.2015 року Краснянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області незаконними, а державну реєстрацію права власності на земельну ділянку від 10.02.2016 року недійсною та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Краснянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, ОСОБА_1 про визнання рішення від 28.03.2002 року Краснянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області незаконним, а державний акт на право приватної власності на землю серія НОМЕР_4 недійсним. З даного журналу судового засідання вбачається, що відповідач ОСОБА_3 по даній справі була допитана, як свідок. (а.с.26-29), тобто їй достеменно було відомо про наявність судового спору щодо даної земельної ділянки.

Однак, незважаючи на це, 04 березня 2017 року між відповідачем ОСОБА_2 як дарувальником та відповідачем ОСОБА_3 як обдарованою був укладений договір дарування земельної ділянки площею 0,26 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, що знаходиться по АДРЕСА_1 , і який посвідчений державним нотаріусом Надвірнянської районної державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі №513. Згідно даного договору відповідач ОСОБА_3 , як обдарована, набула право власності на вказану земельну ділянку з моменту державної реєстрації цього договору, що також підтверджено інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Крім того, при укладенні договору дарування відповідач ОСОБА_2 (дарувальник) ствердив, "що відчужуване за цим договором майно на момент укладення цього договору нікому іншому не продане, не подароване, іншим способом не відчужене, не заставлене, під забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо нього, а також прав третіх осіб як в межах так і за межами України немає". (а.с.74,103)

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек,Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об"єкта нерухомого майна від 10 липня 2017 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,26 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , що знаходиться по АДРЕСА_1 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, на підставі договору дарування, та за параметрами запиту (відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна) у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об"єктів нерухомого майна відомості відсутні. (а. с. 17-18)

Судом в зв"язку з цим досліджено копії документів договору дарування земельної ділянки, посвідченого Надвірнянською районною державною нотаріальною конторою 04 березня 2017 року за реєстровим № 513, за яким відповідач ОСОБА_2 подарував відповідачу ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,26 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , які надані завідувачем Надвірнянської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_7 на виконання ухвали суду від 29 серпня 2017 року.(а.с.74-91)

Окрім того в судовому засіданні встановлено, що 26 липня 2017 року між відповідачем ОСОБА_3 як продавцем та відповідачем ОСОБА_4 як покупцем був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,26 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, що знаходиться по АДРЕСА_1 , продаж вчинено за 89 036 (вісімдесят дев"ять тисяч тридцять шість) гривень 00 копійок, посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Кузнєцовою Н.М., зареєстрований в реєстрі №662. Згідно даного договору відповідач ОСОБА_4 , як покупець набула право власності на вказану земельну ділянку з моменту державної реєстрації цього договору.

При укладенні оскаржуваного договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_3 (продавець) гарантував, "земельна ділянка є вільною від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб", та сторони даного договору відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свідчать, що вони не приховують обставини, які мають істотне значення для цього договору, та внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб. (а.с. 154-155)

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об"єкта нерухомого майна від 14 серпня 2017 року вбачається, що відповідач ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,26 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , що знаходиться по АДРЕСА_1 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, на підставі договору купівлі-продажу, та за параметрами запиту (відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна) у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об"єктів нерухомого майна відомості відсутні. (а. с. 58-60).

Судом також досліджено копії документів договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Кузнєцовою Н.М. 26 липня 2017 року за реєстровим № 662, за яким відповідач ОСОБА_3 продала відповідачу ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,26 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , які надані приватним нотаріусом Кузнєцовою Н.М. на виконання ухвали суду від 29 серпня 2017 року.(а.с.99-149)

Із наведеного вище можна зробити висновок, що відповідачі достеменно знаючи про судові спори стосовно спірної земельної ділянки, з метою уникнення виконання рішення судів, уклали договори, направлені на відчуження земельної ділянки, яка фактично належить позивачу ОСОБА_1

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, згідно ст. 16 ЦК України, можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним, а також інші способи, що встановлені договором або законом, в тому числі і витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі . Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.13, 5 та 6 ст.203 цього кодексу.

Отже, з наведеного можна зробити висновок, що відповідач ОСОБА_2 на момент укладання договору дарування 04 березня 2017 року знав про судовий спір щодо земельної ділянки площею 0.2600 га по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства, а відповідач ОСОБА_3 на момент укладання договору купівлі-продажу 06 липня 2017 року також знала про судовий спір щодо спірної земельної ділянки, так як була допитана в якості свідка по справі (№348/823/16).

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в абз. 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до ст.ст.215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 09 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Крім того, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння. (Постанова Верховного Суду України від 02.03.2016 р. у справі № 6-3090цс16).

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами ст. ст.387, 388 ЦК України. П.19 вказаної Постанови передбачено, що застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст.387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею.

А також, якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (ст.ст. 19,27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

З урахуванням наведеного та вимог закону стосовно врахування принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що правомірним власником спірної земельної ділянки є ОСОБА_1 , тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, основуючись на вимогах чинного законодавства, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, і слід визнати недійсними: договір дарування земельної ділянки, укладений 04 березня 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 щодо безоплатної передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,2600 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться по АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Надвірнянської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_7 , зареєстрований в реєстрі №513; договір купівлі-продажу, укладений 26 липня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,2600 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться по АДРЕСА_1 , продаж вчинено за 89 036 (вісімдесят дев"ять тисяч тридцять шість) гривень 00 копійок, посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Кузнєцовою Н.М., зареєстрований в реєстрі №662, та витребувати земельну ділянку площею 0,2600 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться по АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_4 .

На підставі постанови Пленуму ВСУ № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст.16, 202-234,236,387,388 ЦК України та керуючись ст.ст.4,12,13,18,76,77,78,81,82, 89, 95, 206, 229,259,263-265,268,354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування і договору купівлі-продажу недійсними та витребування в натурі нерухомого майна - задоволити.

Визнати недійсними:

- договір дарування земельної ділянки, укладений 04 березня 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 щодо безоплатної передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,2600 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться по АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Надвірнянської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_7 , зареєстрований в реєстрі №513;

- договір купівлі-продажу, укладений 26 липня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,2600 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться по АДРЕСА_1 , продаж вчинено за 89 036 (вісімдесят дев"ять тисяч тридцять шість) гривень 00 копійок, посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області ОСОБА_8 .М., зареєстрований в реєстрі №662.

Витребувати земельну ділянку площею 0,2600 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться по АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Надвірнянський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Флоряк Д.В.

Повний текст рішення виготовлено 16.05.2019 року