ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 жовтня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/458/19

Головуючий у першій інстанції - Коваленко А. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/954/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Лакізи Г.П.,

суддів: Бечка Є.М., Євстафіїва О.К.,

секретар: Позняк О.М.,

сторони:

позивач-відповідач - ОСОБА_1 ,

відповідач-позивач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Прилуцької міської ради Чернігівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Коваленка О.В. від 13 травня 2019 року (повний текст рішення складений 17 травня 2019 року) в справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину квартири,

У С Т А Н О В И В:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та вселення, в якому просила усунути перешкоди у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 з цієї квартири без надання іншого жилого приміщення та вселення її разом з неповнолітніми ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в цю квартиру, зобов`язавши ОСОБА_2 надати ключі від цього житла та не чинити перешкод у користуванні ним.

ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 визнання права власності на 1/2 частину квартири, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , припинивши право власності на 1/2 частину вказаної квартири ОСОБА_1 .

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2019 року позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та вселення задоволено частково. Усунуто перешкоди у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 , неповнолітнього ОСОБА_4 , малолітньої ОСОБА_3 у квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_2 надати ключі від даного житла ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та не чинити їм перешкоди у користуванні. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину квартири задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 390 грн. 64 коп. в рахунок відшкодування коштів за судовий збір, сплачених при подачі позовної заяви.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2019 року в частині, якою було відмовлено у задоволенні її вимог щодо виселення з квартири ОСОБА_2 та задоволено вимоги ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири, і ухвалити в цій частині нове рішення, яким її позовну заяву задовольнити повністю та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення суду є незаконним, необґрунтованим у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 зазначає, що спірна квартира була придбана за кошти її батька ОСОБА_5 , який 13 червня 2008 року продав свою власну квартиру за договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Прилуцької міської державної нотаріальної контори. 14 червня 2008 року було відкрито вкладний рахунок в АТ "УкрСиббанк" на її ім`я, що підтверджується довідкою з банку №540 від 21.01.2019. 14 липня 2008 року було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. Ця квартира була придбана саме на кошти з депозитного рахунку. Проте, суд першої інстанції помилково визнав не доведеним факт придбання спірної квартири за її особисті кошти. Заперечуючи проти обставин придбання спірної квартири саме за кошти її батька, ОСОБА_2 не зміг вказати, за яку саме вартість була придбана спірна квартира та вказати джерело походження таких грошових коштів. В той же час відповідач підтвердив ті обставини, що вартість спірної квартири, зазначена в договорі купівлі-продажу, не відповідає дійсній, яка є значно більшою.

Також ОСОБА_2 вважає, що ОСОБА_2 пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з позовом. Шлюб між ними розірвано 15 квітня 2014 року на підставі рішення Прилуцького міськрайонного суду, а з вимогою про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири ОСОБА_2 звернувся лише в лютому 2019 року, тобто майже через 5 років, незважаючи на те, що як на час придбання цієї квартири так і на час розірвання шлюбу ОСОБА_2 було відомо, що квартира є її особистою власністю. ОСОБА_2 був обізнаний про порушення свого права власності, про що зазначав у своїй зустрічній позовній заяві та заявляв у судовому засіданні, вказуючи на ті обставини, що вона відразу після розірвання шлюбу звертаючись до правоохоронних органів намагалася позбавити його права на вказану квартиру.

Інші учасники справи передбаченим ст. 360 ЦПК України правом подачі відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалися.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, зважаючи на таке.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що 23 листопада 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, після укладення шлюбу прізвище дружини змінено на ОСОБА_7 (а.с.11).

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 квітня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.12).

Згідно договору купівлі-продажу від 14 липня 2008 року, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 продали ОСОБА_1 , а остання прийняла у власність квартиру з усіма комунальними вигодами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та сплатила за нею грошову суму, визначену договором.

Згідно з п.3 Договору купівлі-продажу квартири, продаж цей вчинено за 33317 грн.

Відповідно до п.11 Договору, на укладення цього договору надана згода чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .(а.с.13).

Заявою на ім`я приватного нотаріуса Прилуцького міського нотаріального округу Ігнатової Л.Л. від 14 липня 2008 року, ОСОБА_2 дав згоду на купівлю його дружиною, ОСОБА_1 , за ціну та на умовах на її розсуд, квартири АДРЕСА_3 , та на укладення нею договору купівлі-продажу цієї квартири. При цьому заявляє, що договір купівлі-продажу укладається його дружиною в інтересах їх сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідним для них, і укладення цього договору відповідає їх суспільному волевиявленню (а.с.113).

Згідно витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства "Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації" Чернігівської обласної ради від 21.07.2008, на ім`я ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області, реєстр №7846 від 14.07.2008(а.с.14).

З довідки КП "Прилукижитлобуд" №534 від 22 липня 2013 року вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , разом з нею зареєстровані: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.16).

Згідно довідки КП "Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації" Чернігівської обласної ради №269 від 04.02.2019, станом на 31.12.2012 року за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.18).

З довідки №25 від 25.01.2019, виданої Удайцівською сільською радою, вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.68).

З договору купівлі-продажу квартири від 30 червня 2008 року вбачається, що ОСОБА_5 (батько ОСОБА_1 ) продав ОСОБА_12 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . Відповідно до п.3 вказаного договору, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 169900 грн. 50 коп., що становить в еквіваленті 35 000 доларів США (а.с.58).

Згідно з довідки №540 від 21.01.2019, виданої АТ "УкрСиббанк", ОСОБА_1 відкрито вкладний рахунок № НОМЕР_1 в USD в АТ "УкрСиббанк". Залишок грошових коштів за рахунком станом на 14.06.2008 року складає 47000дол.США 00 цнт. (а.с.59).

На вкладний рахунок № НОМЕР_1 в USD в АТ "УкрСиббанк" 13.06.2008 було зараховано кошти в розмірі 47000 дол. США, а 14.07.2008 з вкладного рахунку № НОМЕР_1 в USD в АТ "УкрСиббанк" було знято кошти в розмірі 47000 дол. США (а.с.99-100).

Згідно довідки №66 від 12.10.2008, виданої Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром при УМВС України в Чернігівській області, ОСОБА_2 за час роботи в НДЕКЦ при УМВС України в Чернігівській області з квітня 2008 року по вересень 2008 року отримав дохід у сумі 12061 грн. 40 коп.(а.с.103).

З листів Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області від 22.01.2019 №С-37, від 06.02.2019 №З-5 а.з. та долучених матеріалів перевірок вбачається, що за зверненнями ОСОБА_1 щодо неправомірних дій ОСОБА_2 , зареєстровано заяви і повідомлення: ЄО 6124 від 13.09.2014, ЄО 6643 від 03.10.2014, ЄО 8197 від 01.08.2016, ЄО 8307 від 04.08.2016, ЄО 9304 від 27.08.2016, ЄО 9331 від 28.08.2016, ЄО 4117 від 25.04.2018, ЄО 4194 від 27.04.2018, ЄО 7314 від 16.07.2018, ЄО 990 від 01.02.2019 (а.с.15, 28, 29-57).

Відповідно до приписів статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, мова йде про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 Сімейного Кодексу України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини 4 статті 65 Сімейного кодексу України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Верховний Суд України в п.п.23, 24 Постанови Пленуму від 21.12.2007 р. № 1 "Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснив, що при вирішенні спорів між подружжям про майно необхідно з`ясувати джерело і час його придбання, а також роз`яснив, що не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до правового висновку, що міститься у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-1327цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що факт придбання ОСОБА_1 спірної квартири за особисті кошти, які були їй подаровані, не доведено належними та допустимими доказами, а тому презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на це майно не спростовано.

Під час розгляду справи знайшов підтвердження факт того, що договір купівлі - продажу спірної квартири укладався в інтересах сім`ї, за попередньою домовленістю між подружжям, що підтверджується заявою ОСОБА_2 на ім`я приватного нотаріуса Прилуцького міського нотаріального округу Ігнатової Л.Л. від 14 липня 2008 року, якою він давав згоду на купівлю його дружиною, ОСОБА_1 , за ціну та на умовах на її розсуд, квартири АДРЕСА_3 , та на укладення нею договору купівлі-продажу цієї квартири. При цьому заявляє, що договір купівлі-продажу укладається його дружиною в інтересах їх сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідним для них, і укладення цього договору відповідає їх суспільному волевиявленню.

На підтвердження того, що спірна квартира була придбана за спільні кошти, в тому числі і за кошти, отримані від продажу належної йому квартири у смт Ладан Прилуцького району, до суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 надано копію договору купівлі-продажу квартири від 21.10.2002, згідно якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_13 купив квартиру АДРЕСА_6 . Продаж вчинено за 16960 грн. На вказані обставини ОСОБА_2 посилався під час розгляду справи в суді першої інстанції. Неможливість надання цього доказу до суду першої інстанції ОСОБА_14 пояснює тим, що цей доказ знаходився у іншого адвоката, який до суду першої інстанції не з`явився. Апеляційний суд визнає такі причини неподання доказу до суду першої інстанції поважними, а тому цей доказ приймається судом.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав спірну квартиру сумісною власністю подружжя, і дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 правильність такого висновку суду не спростовують. ОСОБА_1 не доведено, що спірна квартира була придбана за кошти її батька ОСОБА_5 , які були їй подаровані останнім, оскільки належним та допустимим доказом на підтвердження укладення договору дарування валютних цінностей є договір, укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений, ОСОБА_1 такого договору до матеріалів справи не надала. При придбанні квартири ОСОБА_1 не була позбавлена можливості указати в договорі, що оплату за квартиру здійснено за її власні кошти, та що дана квартира є її особистою власністю. ОСОБА_1 не повідомила нотаріуса, що купує квартиру для себе, за свої особисті кошти та не в інтересах сім`ї, тому нотаріус отримала відповідну згоду на купівлю квартири у її чоловіка ОСОБА_2 .

Також не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 щодо пропуску ОСОБА_2 строку позовної давності при зверненні до суду з позовом. Про порушення свого права власності ОСОБА_2 дізнався в лютому 2019 року після подачі ОСОБА_1 позову до нього про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та вселення. До цього ОСОБА_2 вважав спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя, оскільки її було придбано в період шлюбу. Доказів того, що ОСОБА_2 вважав спірну квартиру особистою власністю ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.

Згідно з ч. 1 ст. 316, ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до приписів статей 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 статті 355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК).

Положеннями ч. 1 ст. 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, з урахуванням того, що судом встановлено, що спірна квартира є спільною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності передбачених законом підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в частині виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири, оскільки він має рівне з нею право щодо володіння та користування цією квартирою.

В іншій частині рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2019 року не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

Оскільки доводи апеляційної скарги містять підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2019 року - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374 п.1 ч.1, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 08 жовтня 2019 року.

Головуючий: Судді: