КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/6431/19 Головуючий у суді І інстанції Лужецька О.Р.
Провадження № 22-ц/824/7850/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Журби С.О.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 10 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати у розмірі 126 814,83 грн та три проценти річних у розмірі 21 466,97 грн за прострочення виконання грошового зобов`язання з відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Одночасно представником позивача подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб «Volkswagen Amarok», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 , та заборонити будь-яке його відчуження або передачу в заставу.

На обґрунтування своїх вимог зазначив, що під час розгляду судових справ про адміністративне правопорушення та відшкодування шкоди, а також подальшого виконання відповідного судового рішення про відшкодування шкоди відповідач вчиняв всілякі дії щодо уникнення відповідальності за скоєне ДТП. Після прикладення максимум зусиль з боку позивача, у лютому 2019 року відповідач все ж таки сплатив суму боргу за рішенням суду і він відразу почав вживати заходів щодо його відчуження, що не те щоб утруднить виконання рішення суду у даній справі, а взагалі зробить це повністю неможливим з огляду на наявну вже негативну практику стягнення коштів із відповідача як недобросовісної особи.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року у задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що вимоги заяви про забезпечення позову, в контексті змісту позовних вимог, є необґрунтованими та такими, що виходять за межі заявлених вимог, оскільки предметом позову є стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних. Тобто, заявлені заходи забезпечення позову не є співмірними заявленим вимогам. Крім того, представником позивача не доведено належним чином, що в разі невжиття заходів забезпечення позову буде утрудненим або взагалі неможливим виконання рішення суду у даній справі.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, представник позивача ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, та ухвалити судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.

Як на підставу своїх вимог зазначив, що суд першої інстанції безпідставно стверджував, що він не посилається на жодну конкретну обставину, яка б свідчила про будь-яке намагання відповідача відчужити майно, адже як вбачається із усього викладеного в заяві та підтверджується долученими до неї документами, відповідач здійснює реальні дії щодо подальшого відчуження свого останнього транспортного засобу. Відповідач свідомо ухилявся від виконання рішення суду у справі про відшкодування шкоди майже три роки, при тому, що його два транспортних засоби були арештовані та оголошені в розшук. Лише завдяки зусиллям сторони стягувача, зокрема оскарженню бездіяльності працівників поліції, які неодноразово відмовлялися затримувати транспортні засоби боржника, у лютому 2019 року останній дійсно сплатив кошти, стягнуті у рахунок відшкодування заподіяної шкоди за рішенням суду, та домігся скасування арешту, накладеного органом ДВС, на один із його транспортних засобів, який відразу ж був ним відчужений, як вбачається із витягу МВС України. Крім того, відповідач звернувся до суду із заявою про скасування попереднього забезпечення позову шляхом зняття арешту і з другого транспортного засобу, на який позивач просить накласти повторний арешт, та ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 березня 2019 року його заяву було задоволено. Ці дії явно свідчать про намагання відповідача позбутися свого останнього зареєстрованого майна, що не лише ускладнить виконання рішення суду у даній справі про стягнення грошових коштів, а взагалі зробить це неможливим. Саме попередній арешт даного транспортного засобу, накладений в цілях забезпечення позову про відшкодування шкоди, допоміг, хоч і через більш ніж 2 роки, виконати рішення суду, бо іншого майна, як виявилося за результатами проведеного виконавчого провадження, з якого можна звернути стягнення, у відповідача немає. Разом з тим, суд першої інстанції цілком проігнорував доводи заяви та докази, які їх підтверджували, внаслідок чого дійшов хибного висновку. Заявник вважає, що такий вид забезпечення позову є цілком виправданим та не порушить прав відповідача, а лише матиме на меті забезпечення реального виконання рішення суду боржником та відновлення прав позивача, адже вона не могла отримати від відповідача грошові кошти у відшкодування заподіяної їй в ДТП шкоди, з часу її заподіяння, а саме з березня 2015 року по лютий 2019 року, коли відповідач виконав рішення суду про відшкодування шкоди, а тому відповідно до правових позицій Верховного Суду, заявник вважає, що має повне право вимагати відшкодування їй за цей період інфляційних втрат та трьох процентів річних у відповідності до статті 625 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Мотивує тим, що він, розуміючи право позивача на відшкодування інфляційних втрат та трьох процентів річних з дня набрання законної сили судовим рішенням про відшкодування шкоди, добровільно перерахував кошти на картковий рахунок позивача 6 лютого 2019 року в сумі, що складається із: інфляційних втрат за період з 10 квітня 2018 року по 7 лютого 2019 року включно у розмірі 13 048,02 грн та трьох відсотків річних за цей період у розмірі 4 602,23 грн, на підтвердження чого надав до відзиву копії квитанцій. Оскільки кошти позивачу було перераховано відповідачем у розмірі відповідно до розрахунків зроблених ним згідно законодавства України та правової позиції Верховного суду, яка викладена в постанові від 3 квітня 2019 року у справі № 757/3725/15-ц, то відповідач вважає, що немає жодних підстав вважати, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Також відповідач у своєму відзиві на апеляційну скаргу вказує, що у нього є всі підстави вважати, що у задоволенні позову буде відмовлено.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або)у відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилами статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із статтею 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його.

Таким чином у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення через, зокрема, зникнення, зменшення за кількістю або погіршення за якістю майна (грошових коштів) тощо на момент виконання рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, даний спір між сторонами існує з приводу стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат у заявленому розмірі 126 814,83 грн та трьох процентів річних у розмірі 21 466,97 грн за прострочення виконання грошового зобов`язання, зміст якого установлено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2018 року, яким з відповідача на користь позивача було стягнуто 164 190,02 грн матеріальної шкоди та 20 000,00 грн моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, яка сталася 28 березня 2015 року .

У позовній заяві представник позивача просить стягнути вказані суми інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до вимог статті 625 ЦК України за період з 29 березня 2015 року (наступний день після завдання шкоди) до 13 лютого 2019 року включно (день фактичного виконання рішення суду відповідачем).

В той же час матеріалами справи встановлено, що відповідач, розуміючи право позивача на відшкодування інфляційних втрат та трьох процентів річних на свій розсуд порахував вказані суми, а саме з дня набрання законної сили судовим рішенням про відшкодування шкоди, тобто з 10 квітня 2018 року по 6 лютого 2019 року добровільно перерахував на картковий рахунок позивача грошові кошти, а саме: інфляційні втрати з 10 квітня 2018 року по 7 лютого 2019 року включно у розмірі 13 048,02 грн та три відсотки річних за цей період у розмірі 4 602,23 грн, на підтвердження чого надав копії відповідних квитанцій.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, вказавши, що накладення арешту на рухоме майно відповідача та заборона на вчинення певних дій щодо нього у даному випадку є необґрунтованим та неспівмірним видом забезпечення позову у справі, а матеріали справи не містять переконливих доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову.

Проте, відмовляючи в задоволенні заяви представника позивача, суд не врахував, що єдиною підставою для забезпечення позову відповідно до частини 2 статті 149 ЦПК України є наявність обставин, що можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або забезпечити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а також те, що невжиття заходів по забезпеченню позову може зробити неможливим або утруднити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог позивача.

Указане в повній мірі відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», відповідно до якого, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Враховуючи, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року, яке було залишене без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2018 року, тобто набрало законної сили 10 квітня 2018 року, про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок ДТП, яка сталася 28 березня 2015 року, було виконано ОСОБА_2 в лютому 2019 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дослідив та не спростував всіх викладених в заяві аргументів та доказів щодо забезпечення позову та не вірно постановив ухвалу про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 з наведених в ухвалі підстав.

Так, заявник достатньо повно мотивував підстави для забезпечення позову, при цьому обґрунтовує доказами і надає копії матеріалів на обґрунтування її доводів, з яких встановлено, що лише після неодноразових звернень позивача до виконавчої служби та працівників поліції, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року, яке набрало законної сили 10 квітня 2018 року було виконано ОСОБА_2 в лютому 2019 року, після чого було знято арешт з одного з арештованих автомобілів відповідача, накладеного органом ДВС, який відразу ж був ним відчужений, як вбачається із витягу МВС України. Крім того, відповідач звернувся до суду із заявою про скасування попереднього забезпечення позову шляхом зняття арешту і з другого транспортного засобу, на який позивач просить накласти повторний арешт, та ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 березня 2019 року його заяву було задоволено.

Відповідач ОСОБА_2 20 травня 2019 року подав до Київського апеляційного суду письмове клопотання про долучення до матеріалів справи копії технічного паспорту на автомобіль «Volkswagen Amarok», 2013 року випуску, для підтвердження того, що на даний час вказаний автомобіль не йому належить.

Згідно даних копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки - «Volkswagen», модель - «Amarok», тип - загальний вантажний-загальний пікап, номер шасі НОМЕР_2 , повна маса - 3170, маса без навантаження - 2356, категорія - В, об`єм двигуна - 1968, тип пального - Д, колір - чорний, кількість сидячих місць з місцем водія - 5, НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_3 , дата реєстрації 17 травня 2019 року, 2013 року випуску, зареєстровано за ОСОБА_4 .

Вказані дії відповідача свідчать про його намагання позбутися свого зареєстрованого майна, що не лише ускладнить виконання рішення суду в разі задоволення позову у даній справі про стягнення грошових коштів, а взагалі може зробити це неможливим.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у даній справі постановлена з порушенням вимог процесуального права, а саме пункту 1 частини 1 статті 376 ЦПК України, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

При цьому колегія суддів враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може привести до порушення прав і законних інтересів учасників процесу або інших осіб.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

На підставі викладеного, ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити, з тих підстав, що предмет забезпечення позову, на який представник заявника просив накласти арешт, а саме: транспортний засіб «Volkswagen Amarok», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належав на праві власності ОСОБА_2 , вибув з його володіння станом на день розгляду справи судом апеляційної інстанції, а саме 17 травня 2019 року та зареєстровано за ОСОБА_4 , який не є учасником справи.

У відповідності до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 10 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

С.О. Журба