КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 756/4035/18

провадження № 22-ц/824/7302/2019

23 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суду складі:

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Дуці В. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 березня 2019 року у складі судді Астахової О. О.,

встановив:

29.03.2018 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 , тривалістю в два місяці з дня набрання рішенням законної сили.

Посилався на ті підстави, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3

Після смерті спадкодавця ОСОБА_3 відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 0,0630 га, розташовану в АДРЕСА_1 .

За заповітом, складеним ОСОБА_3 27.06.2002 р. та посвідченим державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори, останній заповів йому земельну ділянку та садовий будинок, які знаходяться на території АДРЕСА_5 . Останній також надав йому оригінал державного акту на право приватної власності на землю та нотаріально посвідчену довіреність на управління та розпорядження всім майном спадкодавця.

30.11.2007 року він склав заяву до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, посвідчену державним нотаріусом Долговою З. М.

Вказана заява про прийняття спадщини до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори не була подана, оскільки він переніс ішемічний інсульт та не міг вільно пересуватися.

На підтвердження вказаної обставини надаються копії виписок з історії хвороби за період з 2005 по 2006 р. та з 2014 по 2016 р.

25.05.2013 року він поштою на адресу Одинадцятої київської державної нотаріальної контори направив заяву про прийняття спадщини, яку зареєстровано 28.05. 2013 року за вх. № 1501/02-14.

31.03.2017 року він отримав позовну заяву ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та знесення самочинно збудованого об`єкта, до якої були долучені свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке свідчить про те, що спадщину прийняла тільки ОСОБА_2 (донька померлого) і спадкування здійснювалось за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В. В. 02.10.2003 року.

13.03.2012 р. на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом було проведено державну реєстрацію прав на нерухоме майно - земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 , власником якої значиться ОСОБА_2

Зазначив, що він постійно не проживав із спадкодавцем, а проживав у будинку, що збудував на земельній ділянці, яку, як він вважав, отримав у спадок на підставі заповіту від 27.06.2002 р.

Також зазначив, що є непрацездатною особою як за віком так і в зв`язку з інвалідністю першої групи.

При видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріусом не з`ясовано коло спадкоємців, які мають обов`язкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 ЦК України, та видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом лише ОСОБА_2 , чим порушено його право на спадщину (обов`язкову частку).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Зазначив, що з моменту відкриття спадщини 23.08.2007 року до спливу шестимісячного строку, необхідного для подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, позивач безперервно важко хворів та боровся з наслідками гострого порушення мозкового кровообігу - інсульту (24.09.2005 року) ішемічного типу в басейні правої внутрішньої сонної артерії на фоні гіпертонічної хвороби ІІІ ст. у вигляді глибокого спастичного геміпарезу з порушенням ходьби і самообслуговування, формуванням контрактур суглобів лівої руки при дуже повільному темпі відновлення. Як наслідок, йому в 2006 році була призначена І група інвалідності загального захворювання.

Незважаючи на те, що 30.11.2007 року ним була складена заява до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті батька, яка посвідчена державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Долговою З. М., він, змагаючись за своє життя, важко хворіючи з 2005 року, будучи в сплутаній свідомості при загальній слабкості, не маючи фізичної можливості вільно рухатись (ходити) та дозволу на це лікарів, не зміг вчасно подати вказану заяву та пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини.

Вказані обставини були об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для вчасного звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

Судом першої інстанції не досліджено ряд медичних документів та зроблено помилковий висновок, що за період з 2008 по 2013 рік позивачем не надано належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Згідно консультативних висновків лікарів, гостре порушення мозкового кровообігу, сплутана свідомість, загальна слабкість є наслідком перенесення ним десциркуляторної енцефалопатії ІІІ ст., обумовленої гіпертонічною хворобою ІІ ст. Він перебував у такому хворобливому стані, що не розумів або забув подати вчасно вже складену у нотаріуса заяву про прийняття спадщини від 30.11.2007 року.

Також зазначив, що відсутні докази його прибуття до Десятої київської державної нотаріальної контори для складення та підписання заяви від 30.11.2007 року немає.

Судом першої інстанції не було досліджено той факт, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за заявою відповідача нотаріусом не з`ясовано наявності спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. При цьому ОСОБА_2 свідомо приховала від нотаріуса інформацію про те, що у спадкодавця є ще один спадкоємець першої черги - син спадкодавця та її брат ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначила, що представником позивача не надано належних та допустимих доказів, що заважало позивачу 30.11.2007 р., будучи особисто на прийомі у державного нотаріуса, своєчасно завезти (надіслати поштою) до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Довідки з історії хвороби ОСОБА_1 містять періоди з 2005 по 2006 та з 2014 по 2016 року. Поховання спадкодавця відбулось 24.08.2007 р. Позивач був присутнім та без будь-якої сторонньої допомоги вільно пересувався під час поховання. Ніяких ознак хвороби після перенесеного ішемічного інсульту ОСОБА_1 не проявляв. Доказів існування реальних перешкод для прийняття спадщини в установлений законом строк суду подано не було.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Беніцька В. І. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що остання не підлягає задоволенню з таких підстав.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ( статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ( частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько сторін ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 , повторно виданим 30.05.2009 року, про що зроблений відповідний актовий запис в книзі реєстрації смертей 23.08.2007 року за № 483 (а.с. 219, т.1).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1 ) площею 630 кв.м у АДРЕСА_2 . АДРЕСА_4 .

За свого життя, 27.06.2002 р., ОСОБА_3 склав заповіт на ім`я свого сина ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Долговою З. М., яким заповів належну йому на праві особистої власності земельну ділянку, площею 0,600 га, ділянка АДРЕСА_1 (а.с.220 т.1).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частці, в якій він йому суперечить.

02.10.2003 року ОСОБА_3 склав заповіт на ім`я доньки ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В. В., яким заповів останній все свої майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і взагалі, все те, що йому буде належати на день смерті і на що за законом він матиме право (а.с.204-205 т.1).

13.03.2012 року державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ковалевською Н.В. посвідчено, що на підставі заповіту, посвідченого Прокудіною В. В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 02 жовтня 2003 року, спадкоємицею зазначеного в заповіті майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його донька - ОСОБА_2 , про що видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з земельної ділянки, площею 0,0630 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташований на території АДРЕСА_1 (а.с. 217-218 т.1).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має першу групу інвалідності з 18.01.2006 року. Відповідно до довідки до акта огляду СМЕК серії №КВ-1 №009198, дата огляду 03.03.08, за наслідками повторного огляду встановлено першу групу інвалідності довічно (а.с.174,175 т.1).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем та не подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини.

Лише 25.05.2013 року ОСОБА_1 направив до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка надійшла до нотаріальної контори 28.05.2013 року.

Листом державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори від 30.05.2013 року № 3865/02-14 ОСОБА_1 повідомлено, що він не має підстав для спадкування (а.с. 219, 223 т.1).

Відповідно до частини третьої ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.

Відмовляючи у задоволенні позову про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність поважних причин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

З досліджених під час розгляду справи медичних документів встановлено, що ОСОБА_1 переніс у 2005 році ішемічний інсульт та перебував на стаціонарному лікуванні в періоди з вересня 2005 року по березень 2006 року, з жовтня 2014 року по грудень 2014 року, в жовтні 2015 року та в жовтні 2016 року. При цьому позивачем не доведено безперервності хвороби після перенесеного у вересні 2005 року ішемічного інсульту та не можливості за станом свого здоров`я у визначений законом строк подати заяву про прийняття спадщини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та наданим суду доказам.

Доводи апеляційної скарги, що з моменту відкриття спадщини і до спливу шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач безперервно важко хворів, не мав можливості вільно рухатись (ходити) та не мав дозволу на це лікарів, є необґрунтованими.

Згідно витягу з історії хвороби КМКЛ №3, позивач перебував на лікуванні в період з 03.03.2006 року по 16.03.2006 року. Стан при виписці: знизився гіпертонус м`язів лів. кінцівок, наросли об`єм рухів та сила лів. руки 2б, лів. ноги 2,5 -3 б. (а.с. 81 т.1). Наступне звернення позивача до лікаря відбулося 27 жовтня 2014 року (а.с. 82 т.1).

Судом встановлено, що 30 листопада 2007 року ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Десятої київської державної нотаріальної контори для нотаріального посвідчення заяви, адресованої державному нотаріусу за місцем відкриття спадщини, про прийняття спадщини після смерті батька (а.с. 18 т.1).

У вказаному посвідчувальному написі не зазначено місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи тощо) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями.

За таких підстав доводи апеляційної скарги про відсутність доказів прибуття ОСОБА_1 до Десятої київської державної нотаріальної контори для складання та підписання заяви від 30.11.2007 року є необґрунтованими.

В свою чергу позивачем не доведено ту обставину, що вказана нотаріальна дія була вчинена поза приміщенням державної нотаріальної контори, проте у посвідчувальному написі нотаріусом у порушення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 №20/5, не було записано місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаним приміщенням.

З огляду на можливість позивача особисто звернутися до державного нотаріуса у листопаді 2007 року для посвідчення заяви про прийняття спадщини, доводи апеляційної скарги про те, що останній за станом свого здоров`я не мав фізичної можливості її подати або направити на адресу Одинадцятої київської державної нотаріальної контори є необґрунтованими.

Наявні в матеріалах справи медичні документи не містять інформації, що протягом шести місяців з дня відкриття спадщини ОСОБА_1 внаслідок перенесеного у вересні 2005 року інсульту ішемічного типу не розумів, або міг забути про необхідність подання до нотаріальної контори вже посвідченої ним нотаріально заяви про прийняття спадщини.

Враховуючи ту обставину, що позивач не проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, наявність заповіту на його ім`я не позбавляло останнього необхідності у визначений законом строк звернутися до нотаріальної контори з відповідною заявою.

Висновки суду першої інстанції не суперечать правовим позиціям викладеним в постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року (справа №6-1179/17), Верховного Суду від 07 лютого 2019 року (справа №554/880/18), Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі №6-496цс17, оскільки встановлені судом обставини в даній справі суттєво відрізняються від обставин, установлених судом при вирішенні зазначених справ.

Так, в даній справі позивач не був спадкоємцем за заповітом та був обізнаний про смерть спадкодавця, не направив у визначений законом строк жодному нотаріусу заяви про прийняття спадщини.

Існування у позивача права на обов`язкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту, впевненість останнього в тому, що існує лише один заповіт від 27.06.2002 року на його ім`я, не з`ясування нотаріусом тієї обставини, що існує спадкоємець, який має право на обов`язкову частку у спадщині, в своїй сукупності не є свідченням наявності у позивача об`єктивних та непереборних перешкод для подання відповідної заяви у визначений законом строк.

Розглядаючи даний спір суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно ст. 76-81 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 травня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк