КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 14 травня 2019 року у складі судді Коваленка К.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Людмила Леонідівна, про визнання недійсним шлюбного договору, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, який уточнила в ході розгляду справи та обґрунтовувала тим, що від 26 вересня 2009 року вона перебуває в шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 .

Зазначала, що 18 липня 2018 року між сторонами був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., який було зареєстровано у відповідному реєстрі за №2999.

Позивачка вважала, що положення пунктів 4 та 5 Договору порушують її права, ставлять її у вкрай невигідне положення та суперечать вимогам чинного законодавства і просила визнати частково недійсним з моменту вчинення шлюбний договір між нею ( ОСОБА_2 ) та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. та зареєстрований в реєстрі за №2999 від 18 липня 2018 року, а саме, пункти 4, 5.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 14 травня 2019 року позов задоволено в повному обсязі.

Визнано частково недійсним, з моменту вчинення, Шлюбний договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. та зареєстрований в реєстрі за №2999 від 18.07.2018 року, а саме пункт 4, пункт 5 вказаного договору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким повністю відмовити в позові.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що п. п.4 та 5 Шлюбного договору від 18 липня 2018 року жодним чином не пов`язані з виконанням інших частин договору, аналогічні правовідносини були вирішені сторонами шляхом укладення інших правочинів та жодна із сторін не заявила про те, що без даних умов договір не був би укладений, і положення пунктів 4 та 5 Договору порушують права позивачки, ставлять її у вкрай невигідне положення та суперечать вимогам чинного законодавства.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 до ОСОБА_1 перебувають в шлюбі, зареєстрованому 26 вересня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис №619.

18 липня 2018 року між сторонами укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. та зареєстрований у реєстрі за №2999.

Відповідно до п.4 шлюбного договору від 18 липня 2018 року «подружжя домовилося про непоширення дії статті 60 Сімейного Кодексу України на нерухоме майно хоч і набуте подружжям під час шлюбу, яке вважатиметься особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я воно придбане та зареєстроване, а саме, власністю чоловіка (відповідача у справі) є: квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,25 га, кадастровий номер земельної ділянки: 2:24:029:0013, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,21 га, кадастровий номер земельної ділянки: 2:24:029:0014, цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого підсобного господарства,

Також власністю відповідача за шлюбним договором є побутова техніка, кухонне начиння, меблі, інші речі, що знаходяться за адресами вказаного нерухомого майна.

Пункт 5 Договору теж вказує, що «...подружжя домовилися про непоширення дії статті 60 Сімейного Кодексу України на транспортні засоби та нерухоме майно, що набуте подружжям, а саме: нерухоме та рухоме майно, що підлягає державній реєстрації, особисті майнові права, які будуть придбані подружжям після укладення шлюбного договору, побутова техніка, кухонне приладдя, меблі, картини, інші речі, що будуть знаходитися за адресами такого нерухомого майна та вважатимуться особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я придбані та/або зареєстровані і розпорядження таким майном та особистими майновими правами здійснюється на його власний розсуд...».

Суд вірно вважав, що п.4 шлюбного договору в дійсності ставить позивачку ОСОБА_2 в край невигідні умови, виходячи з наступних підстав.

Даним пунктом визнано право власності на спільно нажите нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_1 .

Проте, даним договором не визнано право власності на жодне нерухоме майно за позивачкою.

Суд вірно не прийняв до уваги пояснень відповідача та його представника про те, що в день укладення даного договору було укладено ще декілька правочинів і вірно зазначив, що жодним з цих правочинів позивачці не було передано у власність нерухоме майно, а навпаки, одним з договорів позивачка подарувала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , відповідачу. Іншими правочинами відповідач подарував 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 спільній дитині сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Іншим договором за позивачкою визнано її право власності на її 1/2 частину в квартирі АДРЕСА_4 , придбаній під час шлюбу.

Також суд вірно критично поставився до тверджень представника відповідача ОСОБА_4 про те, що шлюбним договором лише визначено правовий режим майна, нажитого сторонами під час шлюбу, як це передбачено ст.97 СК України.

Так, стаття 97 СК України передбачає, що у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Частиною другою визначено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Однак визначення майна, що є особистою приватною власністю дружини та чоловіка дано в ст.57 СК України, та майно визначене в п.4 шлюбного договору від 18 липня 2018 року не відповідає вимогам даної статті, так як дане нерухоме майно було придбано під час шлюбу та лише оформлене на одного з подружжя.

Згідно з ч.4 ст.93 СК України шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Суд вірно критично поставився і до тверджень представника відповідача ОСОБА_4 про те, що неможливо визначити вкрай невигідне положення сторони без оцінки майна, оскільки як вже зазначалось вище, за спірним договором нерухоме майно було передано тільки відповідачу, а позивачка не отримала жодного об`єкту нерухомого майна.

Крім того, положення п.4 шлюбного договору від 18 липня 2018 року прямо суперечать вимогам ч.5 ст.93 СК України, яка передбачає, що за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації, так як право власності на майно, передане відповідачу за п.4 Шлюбного договору від 18 липня 2018 року, відповідно до ст.182 ЦК України підлягає обов`язковій державній реєстрації.

Даній нормі також суперечить і п.5 шлюбного договору від 18 липня 2018 року.

Щодо заперечень представника відповідача ОСОБА_4 про неможливість визнання окремих пунктів договору, без визнання недійсним всього договору, так як дані пункти є важливими, то як вірно вважав суд, стаття 217 ЦК України передбачає, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Так як п.п.4, 5 шлюбного договору від 18 липня 2018 року жодним чином не пов`язані з виконанням інших частин договору, та як вбачається з матеріалів справи, аналогічні правовідносини були вирішенні сторонами шляхом укладення інших правочинів, в судовому засіданні крім представника відповідача, і жодна із сторін не заявила в категоричній формі про те, що без даних умов договір не був би укладений, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що дані умови хоч і були істотними, але не впливали на бажання сторін укласти шлюбний договір від 18 липня 2018 року.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку щодо підставності задоволення позову в повному обсязі і визнання частково недійсним, з моменту вчинення, пунктів 4, 5 шлюбного договору.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 14 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: