Справа № 484/4787/18
Провадження № 2/484/222/19
16.05.2019 року Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області
в складі: головуючого судді Максютенко О.А.
при секретарі Завірюха В.Ю.
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на земельні ділянки
19.10.2018 року представник позивача Вялова І.М. звернулась до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на земельні ділянки, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 28.09.2001 року між позивачкою та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, а також земельних ділянок площею 0,05 га та 0,1490 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Первомайського районного суду Миколаївської області від 13.05.2003 року зазначену угоду було визнано дійсною, за позивачкою було визнано право власності на вказане домоволодіння. Однак, питання про визнання права власності на спірні земельні ділянки за зазначеною адресою, під час розгляду справи судом не вирішувались, в зв`язку з чим позивачка вимушена звернутись до суду із вказаним позовом.
Ухвалою суду від 25.04.2019 року, до участі у справі у якості співвідповідача було залучено ОСОБА_4 .
В судове засідання представник позивача надав заяву, в якій просить проводити розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача. Позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити.
Відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_4 надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Позов визнають в повному обсязі.
Відповідно до ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Частиною 3 статті 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.
Вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне.
Судом встановлено, що 28.09.2001 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від імені якої, за довіреністю діяла ОСОБА_2 на біржі «Південь» було укладено договір № 685 купівлі - продажу житлового будинку з земельними ділянками та надвірними спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).
Рішенням Первомайського районного суду Миколаївської області від 13.05.2003 року, зазначену угоду купівлі - продажу було визнано дійсною, за ОСОБА_1 було визнано право власності на вказане домоволодіння (а.с.9).

Під час винесення вищевказаного рішення, питання щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на земельні ділянки судом вирішено не було.

Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області Відділу у Первомайському районі від 14.08.2018 року № 446/118-18, наданої згідно з Книгою записів реєстрації державних актів на право власності на землю по Підгороднянській селищній раді, за ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності серії НОМЕР_1 , виданого 12.05.1997 року за № 432 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1490 га, цільове призначення під забудову, яка розташована по АДРЕСА_1 ; за ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності серії НОМЕР_2 , виданого 27.07.1995 року за № 327 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, цільове призначення для присадибної ділянки, яка розташована в межах селища Підгородня Підгороднянської селищної ради, що підтверджується копіями вищезазначених Державних актів (а.с.16,17).

Відповідно до плану вказаних земельних ділянок, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,7 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, набутий позивачем за договором купівлі-продажу, розташований саме на цих земельних ділянках.

Враховуючи, що спірні правовідносини виникли ще у 2001 році, оскільки договір купівлі-продажу домоволодіння та земельних ділянок було укладено 28.09.2001 року, застосуванню підлягає законодавство чинне на той час, а саме ЦК УРСР в редакції від 18.07.1963р. та ЗК України (в редакції 1990 року).

Відповідно до ст. 149 ЦК України (в редакції 1963 року), власник може вимагати усунення всяких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння.

Згідно вимог ст. 30 ЗК України (в редакції 1990 року), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі №6-253цс16, за змістом статті 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно статті 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

На сьогоднішній день позивач користується зазначеними земельними ділянками як власник домоволодіння, розташованого на них, що не суперечить суспільним інтересам, не заперечується відповідачами та не порушує прав інших осіб.

В зв`язку із викладеним суд дійшов висновку, що після укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.09.2001 року до позивачки на підставі ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України перейшло право власності і на земельні ділянки, а тому її позов про визнання права власності на земельні ділянки обґрунтований та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 10-13, 200, 258, 259, 265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив

позов задовольнити у повному обсязі.

визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНПП - НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Первомайським РВ УМВС України в Миколаївській області 22.06.2000 року, проживає АДРЕСА_1 ) право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , цільове призначення : присадибна ділянка та на земельну ділянку площею 0,1490 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , цільове призначення : під забудову.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: