Справа № 463/5183/17
Провадження № 2/463/230/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Гирич С. В.

за участю секретаря судового засідання Попович Х.І.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя., суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя. ОСОБА_4 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Ухвалою суду від 06 листопада 2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 06.11.2017 року за заявою позивача судом застосовані заходи забезпечення позову, в порядку забезпечення позовних вимог позивача заборонено ОСОБА_4 здійснювати відчуження квартири АДРЕСА_1 .

Позивач позов мотивує тим, що 22.01.2000 року між ним та відповідачкою ОСОБА_4 укладено шлюб. 12.07.2012 року, під час перебування у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу ними, за спільні кошти, придбано нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру загальною площею 51,5 кв.м., що розташована у АДРЕСА_2 . Вважає, що дана квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не дивлячись на те, що на момент придбання квартири покупцем у договорі виступала ОСОБА_4 Після повернення відповідачки з-за кордону остання не має бажання проживати разом, вказує на те, що він не має права на спірне житло не дивлячись на те, що така придбана за спільні кошти. У зв`язку з тим, що вони з відповідачем не домовилися щодо порядку поділу майна змушений звернутися з позовом до суду та просить визнати об`єкт нерухомого майна двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 загальною АДРЕСА_4 м. АДРЕСА_5 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та здійснити поділ майна, а саме визнати за ними по Ѕ частки спірної квартири.

Відповідачка ОСОБА_4 подала суду відзив на позов згідно якого позовні вимоги визнає частково з наступних підстав. Вказує на те, що позивач, її колишній чоловік з яким вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.01.2000 року. Шлюб між ними розірвано 13.03.2018 року. До реєстрації шлюбу у її власності перебувала Ѕ частки квартири АДРЕСА_6 . Інша Ѕ частина належала її батьку- ОСОБА_5 , який у 2009 році подарував їй належну йому частку. Вказана квартира була нею відчужена на підставі договору купівлі-продажу від 12.07.2012 року за 12700 дол. США. В цей же день 12.07.2012 року, на підставі договору купівлі-продажу, тим же нотаріусом нею була придбана інша квартира АДРЕСА_2 . АДРЕСА_7 квартира була придбана частково за кошти, які належали їй особисто та були отримані нею від продажу квартири АДРЕСА_6 , яка була у її власності. Продаж спірної квартири вчинено за ціною 43000 дол. США, сума в розмірі 40000 дол. США була сплачена продавцю до підписання договору, а 3000 дол. США були сплачені нею протягом місяця після підписання договору, продавши належні їй жіночі прикраси, ювелірні вироби з дорогоцінного металу та коштовного каміння, а також жіночий золотий годинник. Решта коштів, що були сплачені при купівлі квартири були нею особисто зароблені в період 2009-2012 року за час перебування у ОСОБА_6 , де вона була офіційно працевлаштована. Позивач натомість ніде не працював, деякий час теж перебував разом з нею за кордоном однак у зв`язку з тим, що зловживав алкогольними напоями не міг працювати тривалий період часу. В останні роки під час її перебування на території України у відпустці між ними постійно виникають сварки, позивач вчинив щодо неї фізичне насильство у зв`язку з чим щодо нього було відкрито кримінальне провадження. Позивач вигнав з квартири її батька, який там зареєстрований, поміняв замок у житлі у зв`язку з чим вона не змогла попасти у квартиру та змушена була винайняти в оренду квартиру для свого проживання та проживання батька. Тому з огляду на наведене вище вважає, що хоча і спірна квартира була придбана під час перебування з позивачем у шлюбі однак її частка у спільній сумісній власності має становити 3/4 частини.

Відповідачка ОСОБА_4 подала суд зустрічний позов, просить суд поділити майно подружжя двох кімнатну квартиру АДРЕСА_1 визнавши за нею право на ѕ частини квартири та за позивачем на ј частини квартири. Підстави зустрічного позову наводить аналогічні, що викладені у відзиві на первісний позов.

Позивач ОСОБА_3 подав суду відповідь на відзив по зустрічному позову у якому вказує, що після одруження вони з відповідачкою проживали у його батьків у трьох кімнатній квартирі. Після народження сина відповідачка наполягала, щоб вони почали жити окремо у зв`язку з чим вони переїхали жити у невелику квартиру по АДРЕСА_8 однак нормальних умов для проживання там не було. За ініціативи відповідачки він переконав своїх батьків продати їхню трьох кімнатну квартиру і за частину, яка йому належала придбати окрему квартиру. Після продажу квартири батьків він отримав кошти у розмірі 4500 дол. США про що написав батькові відповідну розписку. Дані кошти були відкладені для купівлі квартири. Оскільки його мати ОСОБА_7 перебувала на роботі у Італії саме вона запропонувала йому та дружині приїхати на роботу, щоб заробити гроші на купівлю власного житла. З 2004 року по 2011 рік він весь час перебував за кордоном, щоб заробити грошей на купівлю квартири. У день купівлі квартири 12.07.2012 року його мати подарувала йому 14856 євро, кошти які були нею накопичені і вона зберігала у банку та були зняті нею у день купівлі квартири. Крім цієї суми нею було додано ще 1800 євро, 4500 дол. були ним відкладені від продажу квартири його батьків, де він мав частку та 7300 євро було зароблено ним протягом 2006-2012 років. Загалом станом на 12 липня 2012 року , коли була придбана квартира у нього було трохи більше 270 тис. грн. Том вважає, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана з відповідачкою за спільні кошти. Вважає, що у поданому відзиві немає жодного доказу за яким можна було встановити, що особисті кошти відповідачки було витрачено на придбання спірної квартири, які дають підстави для збільшення її частки до ѕ частин.

Позивачем ОСОБА_3 подано суду відзив на зустрічну позовну заяву, заперечення, що у ньому викладені аналогічні запереченням, що викладені останнім у відповіді на відзив ОСОБА_4 по первісному позову. Стверджує про те, що на момент купівлі спірної квартири більшу частину коштів було залучено ним і дані кошти не є спільним майном подружжя.

ОСОБА_4 подала суду заперечення на відзив у якому ще раз наголошує на те, що за час її роботи у Італії з 2004 року і станом на 2012 рік, на час купівлі спірної квартири нею було заощаджено близько 18000 євро, грошові кошти в розмірі 12700 дол. США були отримані нею від продажу належної їй квартири по АДРЕСА_9 . Вказала на те, що для купівлі-квартири їм бракувало 60000-70000 грн. та вони вирішили звернутися до матері позивача з проханням позичити їм 7000 євро, остання погодилася однак позичила їм лише 4000 євро, які були передані їй 12.07.2012 року в день укладення договору купівлі-продажу спірної квартири. Стверджує, що перед від`їздом в Італію в березні 2016 року вона повернула матері позивача в рахунок погашення боргу грошові кошти в розмірі 1680 євро, решту суму боргу в розмірі 2320 євро вона сплатила ОСОБА_7 та позивачу грошовими переказами, які здійснювала через платіжну систему «Вестерн Юніон» в 2017 році. Категорично заперечує, що матір позивача ОСОБА_7 надавала кошти в розмірі 16656,37 євро для купівлі спірної квартири. Не обізнана також з тим, що позивач 2001 році отримав від свого батька грошову суму у розмірі 4500 дол. США, оскільки такі кошти для купівлі спірної квартири останнім не надавалися. ЇЇ участь в купівлі спірної квартири особистими грошовими коштами становить біля 255500 грн. Згідно її розрахунків на купівлю квартири увійшли наступні кошти 18000 євро зароблені сторонами під час роботи у Італії в період з 2004 року по 2012 роки, 101500 грн., які були одержані нею від продажу належної їй квартири по АДРЕСА_9 , 4000 євро, що були позичені матір`ю позивача ОСОБА_7 та повернуті нею особисто в період з 2016 по 2017 рік та 3000 дол. США сплачених після укладення договору купівлі-продажу за продаж належних їй золотих прикрас та ювелірних виробів.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів вказаних вище, просив позов задоволити.

Представник відповідача первісний позов заперечив, зустрічний підтримав з мотивів викладених вище.

У звязку з набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року та вступом в дію 15.12.2017 року нового Цивільного процесуального кодексу України, суд здійснював розгляд даної справи за правилами ЦПК України від 15.12.2017 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як встановлено судом з свідоцтва про одруження ( а.с.6) ОСОБА_3 та ОСОБА_8 одружились 2 січня 2000 року про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №11.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13 березня 2018 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано. ( а.с.55-56)

Згідно з ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вимогами, просить визнати об`єкт нерухомого майна - двокімнатну квартиру АДРЕСА_10 . АДРЕСА_5 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та здійснити поділ майна, а саме визнати за ними по Ѕ частки спірної квартири. Не заперечує, що спірна квартира була придбана за спільні кошти, а тому частка майна у спірній квартирі є рівними, а саме по Ѕ.

ОСОБА_4 звернулась до суду з самостійними вимогами, просить суд поділити майно подружжя - двох кімнатну квартиру АДРЕСА_1 визнавши за нею право на ѕ частини квартири та за позивачем на ј частини квартири.

Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Разом з тим у постановах від 16 грудня 2015 року та 18 травня 2016 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири (а.с.63) від 12.07.2012 року, що укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.3 вище вказаного договору продаж вчинено за ціну еквівалентну 43000 дол. США, що на день укладення становить 343699 грн, за офіційним курсом НБУ з яких 319720 грн. за офіційним курсом НБУ на день укладення цього договору оплачено покупцем продавцю до підписання договору, а сума еквівалентна 3000 дол. США , що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом НБУ на день платежу буде оплачена покупцем продавцю після підписання цього договору не пізніше 12 серпня 2012 року.

26.07.2012 року відповідно до заяви написаної продавцем ОСОБА_9 ( а.с.66) остання стверджує, що одержала від ОСОБА_4 , покупця квартири АДРЕСА_1 повний розрахунок за цю квартиру і претензій матеріального характеру до неї немає.

Згідно з витягом по державну реєстрацію прав ( а.с.64), що виданий ОКП ЛОР БТІ та ЕО ОСОБА_4 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Як вбачається з первісного позову та зустрічного позову, сторони не заперечують, що спірна квартира була придбана ними за час перебування у шлюбі, частково така придбана за їх спільні кошти та є спільної сумісною власністю. Однак доводи відповідачки спрямовані на те, що її частка у спірному житлі становить ѕ частини, оскільки для придбання квартири нею було надано значну частину особистих коштів.

На підтвердження заявлених вимог відповідачкою надано наступні докази.

На підтвердження офіційного працевлаштування в Італійській республіці в 2009-2018 роках відповідачкою ОСОБА_4 подано суду довідки - підтвердження роботодавців ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про виплату ОСОБА_12 заробітної плати відповідно до яких за період з 05.03.2009 до 31.12.2009 року їй виплачено заробітну плату за виконану домашню роботу в розмірі 10841,19 євро, за січень, лютий, березень, червень, вересень, листопад, грудень в розмірі 1000 євро щомісячно, всього в розмірі 7000 євро, з 01.01.2011 року до 14.07.2011 року в розмірі 7942,51 євро., за період з 17.01.2012 року по 06.03.2012 року в розмірі 1342,22 євро. Також оригінал виписки з пенсійного звіту Національного інституту соціального забезпечення Італії від 18.04.2018 року відповідно до якого ОСОБА_12 сплачені пенсійні внески з одержаних доходів в наступних розмірах : за 2010 рік 5440,50 євро, за 2011 рік 2241,99 євро, за 2012 рік 960,26 євро, за 2014 рік 5692,50 євро, за 2015 рік -2661,75 євро, за 2016 рік 4106,96 євро, за 2017 рік 7604,92 євро, за 2018 рік 307,80 євро.( а.с.148-164)

Також відповідачкою ОСОБА_4 долучено до матеріалі справи копію накладної та товарного чеку про придбання газової плити вартістю 99,99 євро, телевізорів вартістю 279 євро та 199 євро, копії квитанції про оплату виготовлення вхідних дверей та вікон, як підтвердження того що здійснювала ремонт та облаштовувала спірне житло.

Згідно з свідоцтвом про право власності на квартиру від 22 листопада 1996 року ( а.с.57) ОСОБА_5 та ОСОБА_8 є власниками квартири АДРЕСА_6 .

20.08.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_13 укладено договір про визначення ідеальних часток між співвласниками квартири відповідно до якого сторони домовилися про поділ квартири АДРЕСА_6 , що є їхньою спільною сумісною власністю і вважають, що їхні частки у праві спільної власності на цю квартиру є рівними, тобто по Ѕ частці кожного. У зв`язку з поділом вказаної квартири, який відбувається за спільним бажанням співвласниками спільної сумісної власності, право спільної сумісної власності на цю квартиру припиняється, сторони договору набувають права спільної часткової власності на вказану квартиру.( а.с.58) В подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_4 Ѕ частину квартири АДРЕСА_11 . на підставі договору дарування ( а.с.59)

12.07.2012 року ОСОБА_4 продала ОСОБА_14 квартиру АДРЕСА_6 квартири згідно п.3 договору ( а.с.61) вчинено за 101500 грн. Як ствердила відповідачка такі кошти були надані нею для купівлі спірного житла.

З поданих суду відзивів відповідачка ОСОБА_4 не заперечила той факт, що матір`ю позивача надавалися кошти для купівлі житла, однак не у вказаному позивачем розмірі, а у сумі 4000 євро, що були повернуті нею особисто. На підтвердження цього долучила квитанції про перевід коштів з Італії позивачу ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_15 через платіжну систему « Вестерн Юніон « в 2017 році на загальну суму 2320 євро. ( а.с.165-181)

На підтвердження своїх пояснень про те, що нею було надано 3000 дол. США сплачених після укладення договору купівлі-продажу за продаж належних їй золотих прикрас та ювелірних виробів відповідачкою долучено до матеріалів справи розписку ( а.с.183) відповідно до якої ОСОБА_4 15 липня 2012 року позичила в ОСОБА_16 3200 дол. для покупки квартири та зобов`язалася повернути кошти до 1 січня 2013 року. Повністю сума боргу була погашена 06.08.2013 року.

Позивач з поданого суду позову, відзиву на зустрічний позов заперечив той факт, що частка відповідачки ОСОБА_4 у спірній квартирі становить ѕ частини, оскільки для придбання квартири нею було надано значну частину коштів. В підтвердження заперечень надав суду наступні докази.

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 02.04.1997 року ( а.с.84) АДРЕСА_12 належить на праві власності ОСОБА_17 та членам його сім`ї ОСОБА_7 та ОСОБА_3 Позивачем до матеріалів справи долучено розписку ( а.с.83) від 02.10.2001 року відповідно до якої ОСОБА_3 при продажі вище вказаної квартири отримав від ОСОБА_17 батька кошти в сумі 4000 дол. США., які як ствердив надав для купівлі житла по АДРЕСА_5 .

На підтвердження свого працевлаштування за кордоном позивачем подано копію закордонного паспорту з відмітками, що здійснював виїзд закордон ( а.с.89-94) та довідку про доходи отримані від роботи за наймом ( а.с.88) відповідно до якої ОСОБА_18 в 2011 році за надану роботу у Республіка Італія, а саме Ферраріо Антоніо виплачено заробітну плату в розмірі 1735,65 євро, внески в Національний інститут соціального забезпечення за рахунок працівника 69,40 євро, виплачено нетто 1666,15 євро.

В подальшому, під час розгляду справи судом, позивачем також долучено до матеріалів справи дві розписки ( а.с.128-129) відповідно до яких позивач ОСОБА_3 позичив у своєї матері ОСОБА_7 для купівлі квартири АДРЕСА_1 гроші в сумі 1800 євро та 14856 євро. Дані кошти зобов`язався повернути по першій вимозі. Дані розписки датовані 12.07.2012 роком.

Відповідно до договору строкового банківського вкладу зі сплатою процентів після закінчення строку вкладу «Класичний» від 08 липня 2008 року, сума первинного розміру вкладу ОСОБА_7 у ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» складає 11000 євро, строк договору 365 календарних днів.(а.с.35) В межах вище вказаного договору ОСОБА_7 згідно з заявою на видачу готівки № 9271 від 12 липня 2012 року знято кошти в сумі 14856,37 євро, що еквівалентно у гривнях 145583,78 грн.

Відповідно до ч.І, ч.5 ст.83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до правової позиції висловленої у Постанові ВСУ від 07 лютого 2018 року у справі №654/5243/14-ц якщо спірне майно набуте учасниками прави в період перебування у шлюбі, а той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Конструкція норми статті 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Тягар доказування обставин необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя який її спростовує.

Допитана в якості свідка ОСОБА_7 суду показала, що з 2001 року працювала в Італії. Діти хотіли придбати окреме житло і тому вирішили поїхати до неї на заробітки. Вона знайшла роботу синові і невістці і вони обоє приїхали в Італію, а внука залишили з її чоловіком. Всі працювали, заробляли гроші на придбання квартири. В 2012 році вони знайшли квартиру на АДРЕСА_5 і вирішили її придбати за 43 тис. доларів США, але повної суми не вистачало. В неї у банку лежали кошти в сумі 14 тис. євро і 856 євро. Ці кошти вона зняла і дала сину та невістці на придбання квартири, окрім тогододала ще 1800 євро. Також частину коштів мав син від продажу старої квартири, частину коштів дала і відповідачка . Ствердила, що квартиру діти купляли для сім`ї, за спільну кошти і при укладенні договору така була оформлена на відповідачку. При цьому діти не домовлялися, що чиясь частка буде більше чи менша. Потім вони ще були на заробітках, заробляли кошти на ремонт, віддавали борги. Їх син жив із її чоловіком, а потім коли той помер із нею. Відповідач передавала кошти на утримання дитини. Потім стався конфлікт і вони розлучилися.

Свідок ОСОБА_19 , суду показав, що на прохання відповідача позичав їй кошти в 2013 році у сумі 3000 доларів США на придбання квартири. 2500 доларів США вона повернула через місяць, а решту пізніше. Хто скільки коштів із сторін давав на придбання квартири та кому куплялася квартира йому невідомо.

Свідок ОСОБА_20 - син сторін показав, що батьки хотіли придбати квартиру і оскільки коштів не було вони поїхали на заробітки в Італію. Через деякий час вони заробили гроші, знайшли квартиру на Метлинського, АДРЕСА_5 , але до повної суми грошей не вистачало, тому частину грошей узяли у бабці ОСОБА_7 Квартиру купляли на сім`ю, потім знову їздили в Італію, щоб заробити гроші і повернути борги та робити ремонт. Він жив у діда, а мати передавала на його утримання гроші. Потім стався між батьками конфлікт в 2017 році, мати перестала давати гроші на його утримання і він подав позов про стягнення аліментів.

Як роз`яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Аналізуючи зібрані у справі докази, їх належність, допустимість та достатність для вирішення даного спору судом встановлено наступне. З поданих сторонами документів встановлено, що квартира АДРЕСА_1 придбана сторонами за час їх перебування у шлюбі. Самі сторони визнають і це підтверджується зібраними доказами, що така квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Щодо вимог відповідачки ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на ѕ частини квартири, проаналізувавши подані нею докази судом встановлено наступне. В поданому запереченні на відзив відповідачка ОСОБА_4 не заперечила той факт, що за час роботи у Італії нею з позивачем з 2004 року по 2012 рік було зароблено кошти в сумі 18000 євро. Вказує на те, що нею було отримано 101500 грн. кошів від продажу належної квартири по АДРЕСА_9 , які були надані для купівлі спірної квартири. На підтвердження цього надала суду договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_9 . Однак, на думку суду такий не є достатнім доказом підтвердження того, що вилучені від продажу квартири кошти були надані нею для купівлі спірного житла навіть за умови укладення цих договорів у один день. Щодо розписок, що долучені сторонами до матеріалів справи про отримання сторонами коштів на придбання квартири у розмірі 4000 євро на 1800 євро, на 14856,37 євро та 3000 доларів США, на які сторони покликаються як на підтвердження внесення частини коштів на придбання спірної квартири, суд враховує, що в судовому засіданні встановлено, що подружжя ОСОБА_21 станом на 2012 рік перебували у шлюбі, у них не було конфліктів та непорозумінь з приводу набуття у власність спірної квартири. Судом встановлено, що цю квартиру вони придбавали за спільні кошти, в тому числі частину позичали по домовленістю між собою, але в інтересах сім`ї. Відповідачка визнала, що спірну квартиру вони купляли для сім`ї, на час укладення договору жодної домовленості з чоловіком про відступлення від рівності часток у спірній квартирі не велося і жодної домовленості про те, що її частка становить ѕ, а позивача ј не було. До 2017 року вони робили за спільні кошти ремонт у спірній квартирі, вона передавала кошти чоловікові, хоч той, на її думку, витрачав їх на свої потреби, тому і виник конфлікт.

Тому суд вважає, що відповідачкою не доведено перед судом, яку саме частину особистих коштів відповідач надала при придбанні спірної квартири і що її внесок є у більшому розмірі ніж позивача, а отже її частка є більшою. Навіть наявність у неї особистих коштів на момент придбання квартири не доводить той факт, що такі були витрачені саме на придбання спірної квартири у розмірі, що перевищує розмір коштів що надані позивачем.

Отже, з огляду на наведене вище, суд приходить до висновку про те, що спірна квартира куплялася сторонами як майно подружжя для проживання разом із дитиною, при укладенні договору купівлі-продажу жодної домовленості про нерівність часток подружжя у праві власності на квартиру не було, а тому зустрічні вимоги підлягають до часткового задоволення як і первинні із визнанням за кожним із подружжя рівних часток у праві власності на спірну квартиру.

Тому позов слід задоволити повністю, а зустрічний позов - частково.

Також відповідно до ч.7 ст.158 ЦПК України заходи забезпечення позову застосовані ухвалою суду від 06.11.2017 року продовжують діяти протягом 90 днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст. 141 ЦПК України.

Щодо витрат позивача у випадку задоволення його позову такі покладаються на відповідача, а витрати відповідача по зустрічному позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи витрати позивача ОСОБА_3 у зв`язку з подачею позову становлять 640 грн. судовий збір ( а.с.1), 320 грн. витрат за подання заяви за забезпечення позову ( а.с.7), що становить 960 грн. Витрати відповідача по зустрічному позову ОСОБА_4 становлять 8000 грн. - витрат на правову допомогу понесення яких стверджується договором на представлення інтересів в цивільній справі від 26.03.2018 року, розрахунком вартості послуг наданих адвокатом по договору про надання правової допомоги від 26.03.2018 року та квитанціями про оплату таких та 704,80 грн. судовий збір за подання зустрічного позову. Сторонами здійснено оплату судового збору у мінімальному розмірі для справ майнового характеру, оскільки вартість квартири не була визначена. Як вбачається з матеріалів справи вартість спірної квартири на момент її купівлі становила 343699 грн., інша оцінка нерухомого майна у матеріалах справи відсутня , відповідно ціна позову визначається вартістю майна та відповідно до закону «Про судовий збір» судовий збір становить 1 % ціни позову. Вартість позовних вимог щодо частки позивача Ѕ складає 171849,5 - 1% з яких 1718,50 та за мінусом понесених витрат 640 грн. становить 1078,50 грн, що підлягають стягненню на користь держави, як недоплечений судовий збір та у зв`язку з задоволенням позовних вимог судові витрати позивача ОСОБА_3 підлягають стягненню з ОСОБА_4 в розмірі 2038,50 грн., що складаються з 640 грн. судового збору, 320 грн. витрат за забезпечення позову та достягнутий в рахунок держави судовий збір в розмірі 1078,50 грн. Аналогічно підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_4 недоплачений судовий збір в дохід держави в розмірі 1872, 94 грн. відповідно до її вимог визнання права на ѕ частки квартири. Також з ОСОБА_3 слід стягнути пропорційно до задоволених позовних вимог відповідачки понесені нею судові витрати, що становить 7051,83 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3 ( АДРЕСА_13 , ІПН НОМЕР_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_13 , ІПН НОМЕР_2 ) про поділ майна подружжя задоволити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 ( АДРЕСА_13 , ІПН НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_13 , ІПН НОМЕР_1 ) про поділ майна подружжя задоволити частково.

Визнати об`єкт нерухомого майна двокімнатну квартиру загальною площею 51,5 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частки нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частки нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 .

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 06.11.2017 року якою заборонено ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , і.н. НОМЕР_2 ) здійснювати відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_2 . продовжують діяти протягом 90 днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_13 , ІПН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_13 , ІПН НОМЕР_1 ) 2038,5 ( дві тисячі тридцять вісім гривень п`ятдесят копійок) судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_13 , ІПН НОМЕР_1 на користь держави 1078,50 грн. ( тисяча сімдесят вісім гривень п`ятдесят копійок) недоплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_13 , ІПН НОМЕР_2 ) на користь держави 1872, 94 грн. ( тисяча вісімсот сімдесят дві гривні дев`яносто чотири копійки) недоплаченого судового збору.

Стягнути ОСОБА_3 ( АДРЕСА_13 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_13 , ІПН НОМЕР_2 ) 7051,83 грн. ( сім тисяч п`ятдесят одну гривню вісімдесят три копійки) понесених судових витрат.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного рішення суду 20 травня 2019 року.

Суддя: Гирич С. В.