Головуючий в 1 інстанції Соловйов О.Л.
Доповідач: Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Баркова В.М., Мироненко І.П.,

секретар Сидельнікова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

02.08.2018 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів, відповідно до якого просив: стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 15 935,16 доларів США та 61 937,73 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що 01.05.2017 року між ним з однієї сторони та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - з іншої укладений договір позики, відповідно до якого позивачем було передано відповідачам грошові кошти у сумі 10 767 доларів США строком до 01.05.2018 року зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 4 % місячних. Після закінчення строку дії вказаного договору відповідачами не було здійснено повернення суми позики та відсотків за користування грошовими коштами. У зв`язку із порушенням відповідачами взятих на себе зобов`язань, з них підлягає стягненню не тільки сума боргу, а і пеня у розмірі 1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення згідно із п.5 укладеного між сторонами договору позики. З урахуванням викладеного, на момент звернення до суду із даним позовом, сума боргу за договором позики складає 18 303,90 доларів США:

-10 767 доларів США - сума основного боргу,

- 5 168,16 доларів США - сума боргу за відсотками;

- 2 368,74 доларів США - сума боргу з пені станом на 22.05.2018 року.

З огляду на той факт, що пеня стягується в національній валюті України - гривні, остаточна сума боргу за договором позики, на переконання позивача, складає основний борг та відсотки в сумі 15 935 доларів США та пені 61 937,73 грн. (еквівалент пені у розмірі 2 368,74 доларів США станом на 22.05.2018 року).

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 01.05.2017 року у розмірі 10767 доларів США та відсотки за користування позикою у розмірі 5168,16 доларів США, в дольовому порядку по 1/2 частині з кожного, тобто по 7967,58 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 4 166,72 грн., в дольовому порядку по 1/2 частині з кожного - по 2 083,36 грн..

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В апеляційній скарзі вказує, що суд не надав оцінки усім обставинам і доказам по справі. Рішення суду не є мотивованим. Відповідач зі свого боку надав достатньо доказів суду того, що не отримував у борг гроші від позивача. Суд ніяк не врахував пояснення свідка ОСОБА_4 , відповідачів, і пояснень в суді самого позивача, коли він вказував, що не передавав фактично гроші 01 травня 2017 року відповідачам.

Суд не надав процесуальної оцінки з відповідними висновками зміні позиції позивача та його представника під час судового розгляду. Так, представник позивача стверджував, що гроші отримані відповідачами саме при обставинах, що відповідають борговій розписці, а позивач пояснив, що гроші були передані раніше, ще в 2012 році.

Вважає рішення суду незаконним, таким, що підлягає скасуванню.

Виходячи з положень ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_3 - адвоката Бодягіна І.Б., який просив задовольнити апеляційну скаргу, пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката Довженка В.І., які заперечували проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 01.05.2017 року між ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з іншої укладений договір позики, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Позикодавець ОСОБА_2 передає Позичальникам у власність грошові кошти в сумі 10 767 доларів США (п. 1 договору позики). (а.с.38)

Відповідно до п.2 договору позика передається Позичальникам безпосередньо при підписанні Сторонами цього Договору готівкою. Строк повернення позики згідно з п.4 договору - до 01.05.2018 року .

Пунктом 5 Договору позики встановлено відповідальність Позичальників за прострочення виконання зобов`язань з повернення позики у вигляді пені у розмірі 1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Пунктом 7 Договору позики передбачено, що належним чином підписаний Договір та розписка в отриманні позики є доказом передання грошей від Позичкодавця до Позичальників. Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики Позичальникам.

Договір підписаний сторонами.

Між тим, розписки про передачу грошей у борг позичальникам 01.05.2017 року, як передбачено умовами договору, не складені.

Звертаючись до суду, позивач вказував, що передав відповідачам обумовлені договором позики від 01.05.2017 року гроші 10767 доларів США, які вони не повернули.

В суді позивач пояснив, що фактично гроші він надав у борг відповідачам ще в листопаді 2012 року, уклавши про це договір позики і відповідні розписки, але вони не повернули йому борг. Коли він пред`явив їм вимогу щодо повернення боргу, Бочко РВ. і ОСОБА_3 погодилися укласти новий договір позики від 01.05.2017 року, тим самим підтвердивши наявність своїх зобов`язань перед позивачем. Розписки не складали, оскільки вони вже були написані відповідачами ще в 2012 році.

Судом встановлено, що дійсно існує договір позики, укладений між тими ж сторонами раніше - 05.11.2012 року. (а.с. 39). Наведений Договір позики від 05.11.2012 року має аналогічні умови, окрім суми позики - 12 867 доларів США (п. 1 Договору); строку виконання та строку дії Договору - до 31.12.2014 року (п. 4 Договору позики).

Як пояснив позивач, сума боргових зобов`язань в договорі позики від 01.05.2017 року відрізняється від суми позики договору від 05.11.2012 року, оскільки позичальники повернули частину боргу. Отже, новий договір складався з урахуванням залишку боргу.

Судом також встановлено, що 05.11.2012 року на виконання договору позики від 05.11.2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 складені розписки, якими вони підтверджують факт отримання у позику від ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 6 433,50 доларів США кожний, і які зобов`язалися повернути в строк до 31.12.2014 року (а.с.40-41).

Відповідачі не заперечували проти того, що в 2012 році укладали договір позики із ОСОБА_2 , писали розписки на підтвердження факту отримання грошей у борг. Пояснили суду, що зобов`язання за договором від 05.11.2012 року виконали, повернення розписок від 05.11.2012 року не вимагали.

Як пояснив в суді представник відповідачів, вони разом із позивачем проводили сумісну підприємницьку діяльність. Договір позики від 01.05.2017 року був складений сторонами тільки задля матеріальної відповідальності відповідачів перед позивачем у зв`язку із експлуатацією під час сумісної діяльності коштовного обладнання, але фактично гроші в борг 01.05.2017 року вони не брали у позивача. Відповідачі погодилися на укладання такого роду договору, оскільки не писали розписки про отримання грошей, тому вважали, що договір від 01.05.2017 року носить формальний характер.

При вирішенні спору суд першої інстанції проаналізував норми закону і дослідив правову природу договору від 01.05.2017 року. Незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів зробив відповідні правові висновки, як рекомендовано Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Так, частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Проаналізувавши договір позики, який було укладено 01.05.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , суд прийшов до вірного висновку, що вказаний договір є договором позики, а не будь-яким іншим договором, при цьому не є фіктивним договором, оскільки це не спростовано належно відповідачами.

Разом з тим неможливо погодитися із думкою суду про те, що даний договір дійсно підтверджує наявність між позивачем та відповідачами зобов`язальних правовідносин, і що ОСОБА_2 (позикодавцем) дійсно було надано у борг ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (позичальникам) грошові кошти у розмірі, встановленому п. 1 договору позики - 10 767 доларів США на умовах, які викладені у наведеному договорі.

Суд вказує на те, що факт отримання позичальниками цих грошових коштів підтверджується підписанням ними договору позики від 01.05.2017 року, в якому сторони дійшли згоди щодо предмету договору, строків користування грошовими коштами, порядку повернення таких грошових коштів тощо, і тому є доведеним отримання відповідачами (позичальниками) ОСОБА_1 та ОСОБА_3 грошових коштів від позивача у розмірі 10 767 доларів США за договором позики від 01.05.2017 року, враховуючи наявність оригіналу цього договору у позичальника.

Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів приходить до протилежного висновку.

Судом правильно зазначено в рішенні, що згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України.

Відповідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини , що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Крім того, відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не доведено факт передачі 01.05.2017 року відповідачам суми боргу в розмірі 10 767 доларів США, оскільки суду не надано письмової розписки позичальників, як це передбачено умовами п.7 Договору позики. (а.с.38).

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З договору позики від 01.05.2017 року вбачається, що сторони підписали договір на визначних ними умовах, в тому числі, що стосуються підтвердження передачі грошей у позику.

Однак суд першої інстанції всупереч умовам договору позики від 01.05.2017 року не надав оцінки факту відсутності усіх доказів передання грошей позичальникам. Розписки відповідачів від 05.11.2012 року не можуть вважатися підтвердженням боргових зобов`язань за договором позики від 01.05.2017 року, оскільки стосуються інших зобов`язань відповідачів перед позивачем, які виникли в 2012 році, при цьому ОСОБА_2 не побавлений права звернутися з відповідними вимогами за цими зобов`язаннями. Факт отримання грошей від ОСОБА_2 в 2012 році відповідачі не заперечують, однак категорично не визнають боргу за договором від 01.05.2017 року. Інших доказів передачі позики, крім договору, у підтвердження своїх вимог позивач суду не надав.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, у зв`язку із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в позові.

Згідно з положеннями статті 141 ЦПК України у зв`язку із скасуванням рішення і відмовою в позові, підлягає відшкодуванню на користь відповідача ОСОБА_1 сума судових витрат за апеляційне оскарження рішення. Оскільки його апеляційна скарга задоволена, на його користь необхідно стягнути з ОСОБА_2 2881,5 грн (а.с.113)., і на користь держави стягнути з позивача недоплачений відповідачем при подачі апеляційної скарги судовий збір в сумі 3368,58 грн.(а.с.150).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року скасувати.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики від - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат 2881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одна) грн 50 коп..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 3368 (три тисячі триста шістдесят вісім) грн 58 коп..

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складений 07 жовтня 2019 року.

Головуючий Є.Є. Мальцева

Судді: В.М. Барков

І.П. Мироненко