ПОСТАНОВА

Іменем України

19 лютого 2019 року м. Кропивницький

справа № 398/1825/17

провадження № 22-ц/4809/122/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Авраменко Т.М., Чельник О.І.,

при секретарі - Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області у складі судді Нероди Л.М. від 27 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Кіровоградської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області про відшкодування моральної та майнової шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, -

встановив:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Прокуратури Кіровоградської області та Головного управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь моральну шкоду в розмірі 600 000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 08.11.2011 року слідчим в ОВС відділу нагляду за виконанням законодавства у сфері запобігання і протидії корупції та досудовим слідством Прокуратури Кіровоградської було затримано його, як підозрюваного у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. В той же день, слідчим прокуратури щодо нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченому ч. 3 ст.368 КК України, а постановою від 09.11.2011 року був притягнутий в якості обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченому ч. 3 ст. 368 КК України. Постановою від 08.12.2011 року його дії були перекваліфіковані з ч. 3 ст. 368 КК України на ч.3 ст.364 КК України та ч. 1 ст. 190 КК України.

Постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17.11.2011 року за поданням слідчого прокуратури йому було обрано запобіжний захід - тримання під вартою.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 06.12.2011 року апеляційна скарга його захисника на вказану постанову була задоволена частково, скасовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та обрано інший - підписка про невиїзд. Визначений апеляційним судом з запобіжний захід було скасовано тільки виправдувальним вироком суду від 09.12.2015 року.

Також протоколами про накладення арешту від 12.12.2011 року та від 2212.2011 року було накладено арешт на належне йому майно, а саме автомобіль марки «Mitsubishi», квартиру, що розташована по АДРЕСА_1 та побутову техніку. Арешт був скасований ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області лише 29.01.2015 року і тільки 15.05.2015 року з Державного реєстру обтяжень рухомого майно було вилучено запис щодо арешту його майна.

30 січня 2012 року постановою слідчого його було відсторонено від посади заступника начальника ДВС Олександрійського міськрайонного управління юстиції, однак внаслідок тривалого розслідування кримінальної справи він був вимушений звільнитися із займаної посади за згодою сторін 02.03.2015 року.

25.10.2013 року йому було пред'явлено обвинувальний висновок у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст.364 КК України та ч. 1 ст. 190 КК України.

09 грудня 2015 року Олександрійським міськрайонним судом Кіровоградської області було ухвалено виправдувальний вирок у вказаній кримінальній справі, який ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 25.02.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 24.11.2016 року залишений без змін.

Вважає, що внаслідок здійснення незаконного кримінального провадження та пов'язаних з ним інших процесуальних дій йому була завдана моральна шкода, яка полягає у приниженні честі, гідності та ділової репутації, у порушенні його нормальних життєвих зв'язків, погіршенні стану здоров'я та моральних стражданнях, яких зазнала його сім'я.

17 серпня 2017 року ОСОБА_1 подав уточнену позовну заяву, доповнивши її вимогою про стягнення з Державної казначейської служби України на його користь втрачений заробіток за час незаконного відсторонення від роботи, а саме з 30.01.2012 року по 02.03.2015 року в розмірі 106 248 грн.

Під час розгляду справи позивач зменшив позовні вимоги в частині стягнення втраченого заробітку за час незаконного відсторонення від роботи та просив стягнути 67 032 грн.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 серпня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 67 032 грн. та моральну шкоду в розмірі 182 427 грн.

В апеляційній скарзі скаржник посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, а також на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Зокрема, зазначає, що позивачем не доведено факт тяжких психічних переживань з приводу притягнення його до відповідальності та інших негативних наслідків морального характеру. Також вважає, що при обрахунку розміру моральної шкоди необхідно було застосовувати мінімальну заробітну плату в розмірі 1600 грн.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.11.2011 року слідчим в ОВС відділу нагляду за виконанням законодавства у сфері запобігання і протидії корупції та досудовим слідством Прокуратури Кіровоградської області о 02 год. 55 хв. в приміщенні СВ прокуратури області було затримано ОСОБА_1, як підозрюваного у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, про що було складено протокол затримання підозрюваного /т.1 а.с.14/.

Постановою слідчого в ОВС відділу нагляду за виконанням законодавства у сфері запобігання і протидії корупції та досудовим слідством Прокуратури Кіровоградської області від 08.11.2011 року порушено кримінальну справу щодо заступника начальника відділу Державної виконавчої служби Олександрійського міськрайонного управління юстиції Кіровоградської області ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України /т. 1 а.с.15-16/.

Постановою слідчого в ОВС відділу нагляду за виконанням законодавства у сфері запобігання і протидії корупції та досудовим слідством Прокуратури Кіровоградської області від 09 листопада 2011 року ОСОБА_1 притягнуто як обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченому ч. 3 ст. 368 КК України /т.1 а.с.17-18/.

Постановою від 08.12.2011 року дії ОСОБА_1 перекваліфіковано з ч. 3 ст. 368 КК України на ч.3 ст.364 КК України, ч. 1 ст. 190 КК України /т.1 а.с.1-20/.

Постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17.11.2011 року за поданням слідчого прокуратури йому було обрано запобіжний захід - тримання під вартою.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 06.12.2011 року постанову Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17.11.2011 року змінено, запобіжний захід у виді взяття під варту щодо ОСОБА_1 скасовано та обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд /т.1 а.с.21-22/.

Протоколами про накладення арешту на майно від 12.12.2011 року та від 2212.2011 року було накладено арешт на належне йому майно: автомобіль марки «Mitsubishi», та побутову техніку, що знаходиться у квартирі, що розташована за адресою по АДРЕСА_1, а саме: холодильник марки «LG» та телевізор марки «Sony» /т.1 ас.23, 24-25/.

Постановою слідчого в ОВС відділу нагляду за виконанням законодавства у сфері запобігання і протидії корупції та досудовим слідством Прокуратури Кіровоградської області радником юстиції Корженка Д.О. від 30 січня 2012 року ОСОБА_1 відсторонено від посади заступника начальника відділу Державної виконавчої служби Олександрійського міськрайонного управління юстиції, 02.03.2015 року був звільнений із займаної посади за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України /т.1 а.с.26-29, 105-108/.

25.10.2013 року йому було пред'явлено обвинувальний висновок у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст.364 КК України та ч. 1 ст. 190 КК України.

Вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області 09 грудня 2015 року ОСОБА_1, обвинуваченого у вчиненні Злочинів, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 190 КК України, виправдано за не встановленням доказів для доведеності його винуватості в суді і вичерпані можливості їх отримати, скасовано запобіжній захід, обраний відносно нього та постанову слідчого з ОВС прокуратури Кіровоградської області від 02 грудня 2011 року про накладання арешту на все рухоме і нерухоме майно, цінності і майнові права ОСОБА_1

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 25.02.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 24.11.2016 року даний вирок залишено без змін.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої, другої статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешті чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно із статтею 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно зі статтею 3 Закону у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України та пунктом 1 частини першої Закону.

З аналізу наведених норм вбачається, що для відшкодування моральної шкоди в порядку, що встановлений Законом необхідна наявність певних передумов, а саме: встановлення незаконності дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду в ході розслідування кримінального провадження відносно особи, внаслідок яких останній спричинена моральна шкода.

При цьому, незаконність перебування особи під слідством і судом, за правилом статті 2 Закону, підтверджується постановленням виправдувального вироку, або встановленням в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачем належними доказами доведено заподіяння йому моральної шкоди, яка полягає у приниженні честі, гідності та ділової репутації, у порушенні його нормальних життєвих зв'язків, стосунків з оточуючими людьми та погіршенні стану здоров'я.

Крім того, згідно з частинами 2, 3 статті 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, Законом прямо передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, при цьому, визначений законом розмір - є мінімальним, який гарантований державою, а суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 182 427 грн., виходячи із розрахунку мінімальної заробітної плати встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» в розмірі 3723 грн. та 49 місяців перебування під слідством.

Доводи скарги про те, що для визначення розміру відшкодування моральної шкоди необхідно брати як розрахункову величину мінімальну заробітну плату у розмірі 1 600 грн. є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Однак, відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак, підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносинах відсутні.

Також судом обґрунтовано стягнуто майнову шкоду на користь позивача в розмірі 67 032 грн., яка полягає у втраченому заробітку за час незаконного відсторонення від роботи за період з 01.02.2012 року до 01.03.2015 року, що підтверджується встановленими обставинами справи.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а лише зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновкам суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області залишити без задоволення.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21.02.2019 року.

Головуючий:

Судді: