Ухвала

21 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 522/5680/18

провадження № 61-3073ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М., (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю., розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2018 року в справі за позовом заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави, в особі Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до ОСОБА_3, державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Щеплоцької Христини Богданівни, державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Оперчук Ірини Михайлівни, державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Юлії Анатоліївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління Державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та приведення об'єкту нерухомості в попередній стан,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №3 (далі - Прокурор) в інтересах держави, в особі Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_3, державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Щеплоцької Х.Б., державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Оперчук І.М., державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Ю.А. про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та приведення об'єкту нерухомості в попередній стан.

Разом з позовною заявою прокурор подав заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення №1, площею - 114,8 кв. м., по АДРЕСА_1, та нежитлове приміщення №2, площею - 46,8 кв. м., по АДРЕСА_1, які належать ОСОБА_3

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2018 року задоволено заяву прокурора про забезпечення позову: накладено арешт на нежитлове приміщення №1, площею - 114,8 кв. м., по АДРЕСА_1, та нежитлове приміщення №2, площею - 46,8 кв. м., по АДРЕСА_1, які належать ОСОБА_3

Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою, ОСОБА_4 - представник ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2018 року про задоволення заяви про забезпечення позову.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишено без задоволення, ухвалу районного суду без змін.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновками якими погодився апеляційний суд, виходили з того, що невжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірне майно відповідача, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

07 лютого 2019 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2018 року.

Крім того, скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження судових рішень, посилаючись на те, що копію постанови апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2018 року отримано лише 14 січня 2019 року, що підтверджується копією конверту з зазначеним номером квитанції та відомостями, що містяться в відкритому реєстрі поштових відправлень Укрпошта (№090).

Згідно зі статтею 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Указані обставини є достатніми підставами для поновлення строку.

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд першої та апеляційної інстанції не встановили актуальність інформації, яка наявна у витягах з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які додані до заяви прокурора. Не з'ясовано належність ОСОБА_3 на праві власності вказаних нежитлових приміщень. Крім того, судом першої та апеляційної інстанції не обґрунтовано, яким чином невжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірне майно, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів вважає, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних рішень.

Як встановлено, у березні 2018 року заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради звернувся з вищевказаним позовом.

Разом з позовною заявою прокурор подав заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення №1, площею - 114,8 кв. м., по АДРЕСА_1, та нежитлове приміщення №2, площею - 46,8 кв. м., по АДРЕСА_1, які належать ОСОБА_3

Свою заяву мотивував тим, що ОСОБА_3 належить нежитлове приміщення №1, площею 114,8 кв.м. по АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення №2 площею 46,8 кв.м. по АДРЕСА_1.

В зв'язку з тим що відповідач ОСОБА_3 виконав будівельні роботи з реконструкції зазначених нежитлових приміщень представник позивача вважає, що протиправні дії відповідачів порушують встановлений чинним законодавством порядок реєстрації прав власності на новостворені об'єкти нерухоме майно, що є підставою для захисту інтересів держави у судовому порядку. Так, на підставі спірного рішення реєстратора зареєстровано право власності на самовільно реконструйований об'єкт нерухомості, який не введено в експлуатацію у встановленому законом порядку.

Невжитті заходів до забезпечення позову, шляхом накладання арешту на спірне майно відповідача, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Згідно з ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 10 ст. 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 р. № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції, прокурор заявив позовні вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо нежитлових приміщень та приведення реконструйованого об'єкту нерухомості у попередній стан.

Оскільки існує спір щодо вищевказаного нерухомого майна, правильним є висновок суду про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно.

Таким чином, враховуючи характер заявлених позовних вимог, суд першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешт на нежитлове приміщення №1, площею - 114,8 кв. м., по АДРЕСА_1, та нежитлове приміщення №2, площею - 46,8 кв. м., по АДРЕСА_1, які належать ОСОБА_3, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення заявленого позову.

Доводи касаційної скарги, що суд першої та апеляційної інстанції не встановив актуальність інформації, яка наявна у витягах з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не з'ясовано належність ОСОБА_3 на праві власності вказаних нежитлових приміщень, не обґрунтовано, яким чином невжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірне майно, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів, не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, підстав для відкриття касаційного провадження немає.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

Поновити строк представнику ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на касаційне оскарження ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2018 року та постанови апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2018 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А. О.Лесько

С. Ю.Мартєв