провадження № 22-ц/824/2767/19 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції ФінагеєвВ.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про визнання частково недійсним договору дарування, усунення перешкод у користуванні власністю, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом та просила визнати частково недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 18 грудня 1997 року та зареєстрований у реєстрі Бюро технічної інвентаризації м. Києва за № 3к 285 в частині вказаної адреси: АДРЕСА_1, замінивши адресу в договорі дарування на АДРЕСА_2; усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом зобов'язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_4 у здійсненні права користування та розпорядження будинком АДРЕСА_1 та земельною ділянкою, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованою по АДРЕСА_2; зобов'язати Дарницьку районну у місті Києві державну адміністрацію зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в будинку АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15 квітня 2016 року ОСОБА_4 придбала земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану по АДРЕСА_2 та жилий будинок, розташований на цій же земельній ділянці, жилою площею 32,00 м2, загальною площею 50,80 м2. У серпні 2016 року до позивача прийшов ОСОБА_3 і повідомив її, що він є власником будинку АДРЕСА_1, зареєстрований в ньому, пред'явивши ОСОБА_4 договір дарування жилого будинку та свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння. Згідно договору дарування ОСОБА_7 подарувала своєму чоловікові ОСОБА_3 дерев'яний житловий будинок АДРЕСА_1, жилою площею 8,9 м2. 22 вересня 2016 року ОСОБА_3 проник до домоволодіння ОСОБА_4, встановив на вхідних дверях будинку АДРЕСА_1 замок, чим став перешкоджати позивачу у володінні та користуванні її власним нерухомим майном. Позивач зазначає, що вона придбала житловий будинок під номером АДРЕСА_2 на законних підставах. ОСОБА_7 отримала свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 У 1988 році будинок згорів, після чого ОСОБА_7 отримала квартиру, а свій неіснуючий будинок подарувала ОСОБА_3 ОСОБА_7 здійснила виправлення у правовстановлюючому документі, дописавши до цифри АДРЕСА_1. ОСОБА_3 зареєструвався у будинку за № АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 18 грудня 1997 року та прописав у ньому ОСОБА_5 та її сина ОСОБА_6 Відповідачі не бажають добровільно виписуватися з будинку, чим створюють позивачу незручності у реалізації права власності, користуванні та розпорядженні об'єктом нерухомості.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 жовтня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині зняття його з реєстраційного обліку, а також зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_5 та ОСОБА_6 через порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що реєстрація осіб у будинку відбулася за згодою власника та власником особисто та на час її проведення була законною. Суд першої інстанції невірно застосував норми статей 217, 317, 319 ЦК України, Правила реєстрації місця проживання, затверджені постановою КМУ від 02 березня 2016 року та Наказ МВС України від № 1077 від 22 листопада 2012 року. При ухваленні рішення суд не врахував наявність достатніх доказів на обґрунтування заперечень щодо позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4, зазначає що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Відповідач просить скасувати рішення суду в частині зняття з реєстраційного обліку, зокрема, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Однак, вони не оскаржували рішення суду, а, отже, погодилися з ним.

Отже, рішення суду першої інстанції переглядається в частині зняття з реєстраційного обліку відповідачів.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що на підставі витягу з рішення № 275 виконкому Дарницької районної ради народних депутатів від 31 травня 1988 року було надано дозвіл ОСОБА_7 на оформлення права особистої власності та видачу свідоцтва на домоволодіння: будинок АДРЕСА_2 який складається з однієї житлової кімнати площею 8,9 м2, кухні площею 7,2 м2, надвірних споруд: сараю Б; В; Г, вбиральні Д, замощення, огорожі, водопроводу, побудований у 1976 році (а.с.23).

На підставі даного рішення 20 червня 1988 року ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право особистої власності на вказане домоволодіння, а саме на будинок АДРЕСА_2 (а.с.24).

При реєстрації даного свідоцтва Київське міське бюро технічної інвентаризації 23 вересня 1988 року зареєструвало право власності за ОСОБА_7 на будинок АДРЕСА_1, а не АДРЕСА_2, як вбачається з реєстраційного посвідчення (а.с.25).

При цьому, літера «А» до номеру будинку АДРЕСА_2 була не додрукована, як оформлявся весь документ, а дописана власноруч.

18 грудня 1997 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_1 згідно договору дарування жилого будинку. У пунктах 1, 2 договору дарування зазначено, що жилий дерев'яний будинок жилою площею 8,9 м2, до нього примикають сарай, погреб, вбиральня. Вказаний будинок належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 20 червня 1988 року (а.с.26).

Згідно інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації договір був посвідчений Сьомою Київською державною нотаріальною конторою 18 грудня 1997 року за №3-к 285 і зареєстрований у Київському міському бюро технічної інвентаризації 20 січня 1998 року (а.с.40).

Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Київської міської державної адміністрації було надано дозвіл №109 від 10 квітня 2002 року ОСОБА_8, який помер, та його сину ОСОБА_9 на введення в експлуатацію закінченого будівництвом приватного житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 60,0 м2, жилою площею 41,2 м2 (а.с.27).

Згідно технічного паспорта, виготовленого 06 липня 2012 року КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», власником земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої по АДРЕСА_2 та жилого будинку, розташованого на цій же земельній ділянці, жилою площею 32,00 м2, загальною площею 50,80 м. кв., є ОСОБА_9 (а.с.28-33).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 жовтня 2014 року визнано за ОСОБА_10 право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, цільове призначення: будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, а також на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.34-35).

15 квітня 2016 року укладено договір купівлі-продажу житлового будинку НАІ 742869 та договір купівлі-продажу земельної ділянки НАІ 742871, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстровані у реєстрі за №2695, 2697, за якими ОСОБА_10 продала, а ОСОБА_4 придбала у власність житловий будинок АДРЕСА_1, жилою площею 32,00 м2, загальною площею 50,80 м2 та земельну ділянку площею 0,1000 га, цільове призначення: будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с.37,39).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація відповідачів у будинку відбулася з порушенням чинного законодавства.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані у АДРЕСА_2, який належить позивачу ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 5 квітня 2016 року.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач ОСОБА_3 вказував на те, що саме він є власником будинку АДРЕСА_2 і зареєстрований у ньому на підставі договору дарування та свідоцтва про право особистої власності.

Однак, судом встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку від 18 грудня 1997 року у дійсності ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_2, а не АДРЕСА_2. У зв'язку з цим, рішенням суду договір дарування визнано частково недійсним і замінено адресу в договорі дарування на АДРЕСА_2.

Рішення суду в цій частині відповідачем ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не оскаржувалося, а, отже, набуло чинності.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Отже, визнання недійсним договору дарування в частині дарування будинку під номером АДРЕСА_2, фактично скасовує факт набуття відповідачем ОСОБА_3 права власності на зазначений будинок.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» та п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02 березня 2016 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, в тому числі, і на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

За таких обставин, на підставі рішення суду у даній справі ОСОБА_3 позбавлений права власності на будинок по АДРЕСА_2, а, відтак, він, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які зареєстровані у вказаному будинку, підлягають зняттю з реєстрації.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 вказує на те, що суд першої інстанції невірно застосував норми статей 217, 317, 319 ЦК України, Правила реєстрації місця проживання, затверджені постановою КМУ від 02 березня 2016 року та Наказ МВС України від № 1077 від 22 листопада 2012 року. Однак, відповідач не зазначив у чому саме полягає невірне застосування судом норм матеріального права при вирішенні спору.

При цьому, посилання на статті 217, 317 ЦК України колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки судом було встановлено, що ОСОБА_3 не був власником будинку по АДРЕСА_1, рішення в цій частині набуло чинності. Договір дарування визнаний недійсним саме в тій частині, яка свідчить про відсутність у ОСОБА_3 права власності на будинок АДРЕСА_2.

Доводи апеляційної скарги в частині, що реєстрація відповідачів на час її вчинення була законною, суд вважає безпідставними, оскільки судовим рішенням визнано недійсним договір дарування в частині дарування відповідачу саме будинку АДРЕСА_1, а, отже, він не набув у встановленому законом порядку права власності на зазначений будинок, і як наслідок, не мав законних підстав на реєстрацію в ньому.

Доводи відповідача щодо зміни адреси реєстрації відповідачів є безпідставними, оскільки такі вимоги не заявлялися, а відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того, жодних доказів на підтвердження зміни в установленому законом порядку адреси позивача чи відповідачів матеріали справи не містять.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд фактично підмінив орган держави, апеляційний суд вважає безпідставним, оскільки, як було зазначено вище судовим рішенням визнано недійсним договір дарування в частині дарування відповідачу саме будинку АДРЕСА_1, а, отже, він не набув у встановленому законом порядку права власності на зазначений будинок і як наслідок не мав законних підстав на реєстрацію в ньому. Отже рішення в частині зобов'язання Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в будинку АДРЕСА_1 не порушує прав відповідачів, оскільки у останніх немає законних підстав бути зареєстрованими у вказаному будинку.

При цьому, самою Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацію зазначене рішення з підстав порушення процедури зняття відповідачів з реєстрації не оскаржується.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, а, відтак, вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

На підставі викладеного та керуючись статтями374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 20 лютого 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.