Справа № 761/1896/18
Провадження № 2/761/1011/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Яворській А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Шевченківський районний відділ Державної міграційної служби України в м. Києві про усунення перешкод у користуванні власністю; зняття з реєстрації,

в с т а н о в и в :

В січні 2018р. позивач ПАТ «Укртелеком» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-4) до відповідачів: ОСОБА_1 ОСОБА_2 , третя особа: Шевченківський районний відділ Державної міграційної служби України в м. Києві, в якому просив суд:

- усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом: виселення відповідачів з приміщення будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зняти з реєстрації місця проживання відповідачів за вказаною адресою;

- стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 3524,0 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що позивачу на праві власності належить зазначена нежитлова будівля АДРЕСА_1 . В одному з приміщень вказаної будівлі зареєстрований і проживає колишній працівник позивача відповідач ОСОБА_1 разом зі своїм сином відповідачем ОСОБА_2 .

Враховуючи те, що сплинув строк дії договору оренди, який було укладено між відповідачем ОСОБА_1 і Республіканською міжміською телефонною станцією, та відповідач ОСОБА_1 звільнився з роботи, він зобов`язаний був звільнити службове приміщення та повернути його у зразковому стані позивачу.

Оскільки по теперішній час відповідачі не звільнили зазначене службове приміщення, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту свого порушеного права.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2018р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2018р. здійснено заміну третьої особи Шевченківський районний відділ Державної міграційної служби України в м. Києві на належну третю особу Шевченківську районну у м. Києві державну адміністрацію.

23 вересня 2018р. на адресу суду надійшла заява від третьої особи про розгляд справи у відсутність її представника.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018р. закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

28 травня 2019р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 147-150) від відповідача ОСОБА_1 , в якому сторона відповідача просила суд визнати поважними причини пропуску строку на подання відповідної процесуальної заяви. У відзиві на позов, відповідач ОСОБА_1 проти позову заперечив, зазначивши, що він та його син вселилися до службової квартири у встановленому законом порядку, що не заперечується стороною позивача, однак стороною позивача категорично ігноруються положення ст. 125 ЖК України, а також те, що відповідач ОСОБА_1 пропрацював на підприємстві понад десть років, і може бути виселений з службової квартири лише за умови надання йому іншого жилого приміщення. Також відповідач зазначав, що твердження сторони позивача, що він має на праві власності іншу квартиру є неправдивими, оскільки позивачем при пошуку відповідних відомостей в Державних реєстрах не були зазначені всі данні відносно позивача.

В судовому засіданні 16 вересня 2019р. представники позивача заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав зазначених в позові, просили суд позов задовольнити.

Відповідачі, проти позову заперечили, з підстав зазначених у відзиві на позов, просили суд позов залишити без задоволення.

В судове засідання 25 листопада 2019р., сторони, представник третьої особи, не з`явилися, сторона відповідачів та третя особа подали на адресу суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, сторона позивача поважності причин неявки до суду свого представника не повідомила.

Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 04 липня 1984р. відповідач ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду двірника до Республіканської міжміської телефонної станції.

25 грудня 1985р. Виконавчим комітетом Ленінської районної Ради народних депутатів було видано ордер НОМЕР_3 на право зайняття службового жилого приміщення відповідачем ОСОБА_1 на час роботи, а саме одної кімнати, площею 16,0 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 25).

06 лютого 1985р. між відповідачем ОСОБА_1 та Республіканською міжміською телефонною станцією було укладено договір (а.с. 26), відповідно до п. 1 якого відповідачу ОСОБА_1 було надано у тимчасове користування службову квартиру, яку він після звільнення зобов`язаний повернути.

30 листопада 2004р. відповідач ОСОБА_1 був звільнений з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача наголошувала, що відповідач ОСОБА_1 вже не є працівником позивача, і не має правових підстав проживати у службовій квартирі, з залежною від нього особою - відповідачем ОСОБА_2 , при цьому зазначена будівля по АДРЕСА_1 не є житловим будинком взагалі, а тому на підставі ст. 4 ЖК України; ст. ст. 316, 317, 320, 321, 391 ЦК України відповідачі повинні бути виселені без надання іншого житла та зняті з реєстрації у вказаному приміщенні.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ст. 124 ЖК України, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 1 ст. 125 цього Кодексу визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу (ч. 1 ст. 126 ЖК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України).

У свою чергу відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02 грудня 2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004р. у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995р., п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 пропрацював на підприємстві понад десяти років, а також те, що відповідачі вселилися до службової квартири будівлі по адресу: АДРЕСА_1 на законних підставах.

Крім того, доводи сторони позивача, що відповідач ОСОБА_1 забезпечений іншим житлом не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що право користування відповідачами вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені п. 2 ст. 8 Конвенції, при цьому виселення відповідачів із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла (аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом в постанові по справі № 521/10070/14-ц), а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

В силу положень ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. 41 Конституції України; ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст. ст. 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст. 10 Загальної декларації прав людини; ст. ст. 310, 311, 316, 317, 320, 321, 391 ЦК України; ст. ст. 9, 64, 116, 124-126 ЖК України; ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд, -

в и р і ш и в :

Позов Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, буд. 18) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), третя особа: Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 24) про усунення перешкод у користуванні власністю; зняття з реєстрації - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 04 грудня 2019р.

Суддя: