Єдиний унікальний номер 219/1025/18 Номер провадження 22-ц/804/997/19
Головуючий в І інстанції - Дубовик Р.Є. Єдиний унікальний номер 219/1025/18
Доповідач - Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/997/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Тимченко О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2018 року цивільну справу №219/1025/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним (головуючий у 1 інстанції суддя Дубовик Р.Є., дата складання повного тексту рішення 14 червня 2018 року),

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати частково недійсним кредитний договір № 99018 від 05.05.2010 року. А саме визнати недійсним з моменту укладення пункт 1.4.2 договору, яким визначеного обов`язок позичальника сплачувати щомісячну комісію в розмірі 0,89 % від суми кредиту.

В обґрунтування позову зазначає, що спірний кредитний договір було укладено 05.05.2010 року між нею та ВАТ «Астра Банк». 02.12.2013 року права вимоги за цим кредитним договором перейшли до ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до пункту 1.4.2 кредитного договору, окрім інших платежів, позичальник зобов`язаний щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,89 % від суми кредиту, починаючи з дня підписання кредитного договору. В травні 2017 року вона, мотивуючи тим, що є внутрішньо переміщеною особою, пенсіонером та спираючись на правову позицію ВСУ у справі № 6-174цс16, звернулась до ПАТ «Дельта Банк» з вимогою про скасування комісії за обслуговування. Але листом від 23.06.2017 року № 05-3366625 їй було відмолено.

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсними положення абзацу 2 підпункту 1.4.2. пункту 1.4. Кредитного договору № 99018 від 05.05.2010 року щодо обов`язку щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,89 % від суми кредиту. Розподілено судові витрати.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 листопада 2018 року заяву ПАТ «Дельта Банк» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зокрема зазначає, що комісійна винагорода є однією з умов кредитного договору, яка була погоджена при укладанні договору. Згідно норм закону обслуговування кредитної заборгованості є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії. Під час укладення договору позичальник була ознайомлена з усіма умовами отримання кредиту, у тому числі щодо сплати комісії, про що свідчить її особистий підпис, та мала можливість скористатись своїм правом, передбаченим ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте, таким правом вона не скористалась та погодилася з усіма умовами договору. Крім того, посилаються на пропуск позивачем строку позовної давності, якій сплинув 05.05.2013 року. Звертають увагу, що юридична особа відповідача перебуває у стані ліквідації та задоволення позову створить перешкоди належній діяльності Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та виконанню покладених на нього державою завдань.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 28 травня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1 ст.203 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 05 травня 2010 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Астра Банк» укладено кредитний договір №99018, відповідно до якого банк надає позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит в сумі 67 500 грн. Кредит надано позичальнику для споживчих потреб на купівлю автомобіля Chevrolet AVEO SF69YЗНГ, легковий седан 2009 року випуску на строк користування кредитом по 05 травня 2017 року.

Пунктом 1.4.2 кредитного договору № 99018 від 05.05.2010 року, встановлено, що за користування кредитом позичальник сплачує щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,89 % від суми кредиту, зазначеної в п.п. 1.1 цього договору, в гривні, починаючи з дня підписання цього договору до моменту повного погашення заборгованості за цим договором.

02 грудня 2013 року між ВАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновою Т.В. та зареєстровано в реєстрі за №1533, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» набув статусу нового кредитора, у тому числі за спірним кредитним договором.

Станом на 12 червня 2017 року позичальником частково повернуто кредитні кошти. Сплачено за кредитним договором 13 125 грн. 08 коп.

У травні 2017 року позивач, мотивуючи тим, що вона є внутрішньо переміщеною особою та пенсіонером, звернулася до ПАТ «Дельта Банк» із заявою про скасування комісії за обслуговування.

У відповідь на звернення листом ПАТ «Дельта Банк» від 23.06.2017 року ОСОБА_1 була повідомлена, що нарахування щомісячної комісії в розмірі 0,89 % є однією з умов кредитного договору та діє до моменту повного погашення заборгованості за Кредитним договором.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції виходив з того, що встановивши у кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, кредитодавець не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. Отже, кредитор нараховував, а позичальник сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, що є незаконним, а тому наявні підстави для визнання в цій частині кредитного договору недійсним.

Апеляційний суд не приймає о уваги доводи апеляційної скарги, щодо помилковості таких правових висновків суду, оскільки особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 , банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

До такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі №6-1746цс16.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що встановивши в кредитному договорі сплату комісії за обслуговування кредиту та відповідальність за її несвоєчасну сплату, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, що суперечить закону та є порушенням прав позивача.

Водночас судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні заяви відповідача про застосування строків позовної давності, з тих підстав, що на момент розгляду справи дія договору не закінчилась, зобов`язання за ним не виконані, а тому строк позовної давності не сплинув.

Однак апеляційний суд не може погодитися таким з висновком суду першої інстанції щодо відмови у застосуванні строку позовної давності.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи убачається, що позивач на час укладення договору, а саме 05 травня 2010 року, була обізнана про умови кредитного договору, зокрема оспорюваного підпункту 1.4.2 пункту 1.4 договору, особисто підписала його та до травня 2017 року здійснювала щомісячні платежі. Таким чином, остання мала можливість дізнатися про своє ймовірно порушене право ще з 05.05.2010 року, тобто саме з цієї дати почався перебіг позовної давності за вимогою позивача.

Зазначений висновок узгоджується з висновками, які викладені Касаційним цивільним судом Верховного суду у постановах № 643/14830/16-ц від 17 жовтня 2018 року, № 572/13/16-ц від 13 червня 2018 року, № 185/7071/16-ц від 12 вересня 2018 року, та які відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, повинні враховуватися судами при застосуванні відповідних норм права.

З позовом до суду ОСОБА_1 звернулася у лютому 2018 року. Отже, позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду з вимогами, зокрема щодо визнання кредитного договору частково недійсним, оскільки саме з дати укладення договору починається перебіг позовної давності. Клопотання щодо поновлення пропущеного строку нею не заявлялося.

За змістом частин третьої, четвертої та п`ятої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як убачається з матеріалів справи, ПАТ «Дельта Банк» подало заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача

З огляду на зазначене апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог позивача про визнання несправедливою умов кредитного договору щодо сплати комісії. Проте враховуючи, що позов у даній справі подано із спливом позовної давності, позивачем не заявлено клопотань про його поновлення, не наведено жодної причини поважності пропуску відповідного строку, тому у позові необхідно відмовити за спливом позовної давності.

За таких обставин, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що судом першої інстанції не в повному обсязі встановлені обставини, які мають значення по справі та має місце неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до невірного вирішення справи по суті, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Задовольняючі апеляційну скаргу відповідача, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та того, що позивач звільнена від сплати судового збору за ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», вважає за необхідне компенсувати відповідачу судовий збір, сплачений ним за подання апеляційної скарги у розмірі 1057,20 грн., за рахунок Держави.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2018 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним - відмовити.

Компенсувати Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» судовий збір. сплачений ним за подання апеляційної скарги у розмірі 1057 грн. 20 коп., за рахунок Держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.М. Біляєва

О.О.Тимченко