ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року

м. Харків

Справа № 619/4972/18

Провадження № 22-ц/818/2248/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Коваленко І.П.,

суддів Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 лютого 2019 року в складі судді Болибока Є.А., -

встановив:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути аліменти на його користь на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 13.12.2018 року і до досягнення дитиною 23 років.

Позов мотивований тим, що 13.09.1997 року між сторонами було укладено шлюб. У шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 листопада 2015 року шлюб розірвано. ОСОБА_3 проживає з батьком та знаходиться на його повному утриманні, але батько є пенсіонером, інвалідом 2 групи, отримує мізерну пенсію. ОСОБА_3 є студентом четвертого курсу Харківської державної академії фізичної культури. Відповідач участі в утриманні дитини не приймає та ніякої матеріальної допомоги не надає. Відповідач приймати участь у вихованні та повноцінному розвитку дитини не бажає, в добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, ігноруючи своїми батьківськими обов`язками.

ОСОБА_2 заперечувала проти обставин, на які посилається позивач в своїй позовній заяві, оскільки вони не відповідають нормам ні матеріального, ні процесуального права. В даному випадку посилання на ст. 141, 150, 181, 182, 191 СК України є некоректними.

Обставини, на які посилається позивач в своїй позовній заяві відповідач не визнає вважає їх такими, що не відповідають дійсності. Якщо дитина навчається та має можливість працювати і заробляти собі на життя (при умові що дитина працездатна), то відповідно обов`язку утримувати таку дитину не виникає.

28 січня 2019 року ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, в якому зазначила наступне. Сторони постійно проживали сім`єю в домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 з жовтня 2008 року до вересня 2015 року, до того як ОСОБА_1 змінив замки 21 серпня 2015 року та вигнав її та сина, на той час неповнолітнього, з належного їй на праві особистої власності будинку. За час проживання її разом з сином, ОСОБА_1 не надавав матеріальної допомоги. На початку літа 2016 року ОСОБА_3 пішов проживати разом з батьком. Під впливом та агресією з боку батька 4 липня 2016 року, ОСОБА_3 зі своїми друзями зрізав камери відео нагляду, вибив замки в домоволодінні по АДРЕСА_2 , де мешкає з донькою ОСОБА_2 , і вкрав золоті вироби та гроші, також цінні речі та майно, однак це відбувалось не одноразово. Отже, твердження в тому, що відповідач не приймає участі в вихованні сина, не бажає йому допомагати не відповідає дійсності, оскільки до літа 2016 року син мешкав разом з нею, а вже зараз син разом з батьком забороняють відповідачці проживати разом з ними, на всі спроби поговорити і допомогти синові він не реагує. Крім того студентом він є до 31.12.2018 при терміні навчання в академії до 30.05.2019 до повних 21 року, але ніяк не до 23 років, що є підставою для відмови. Надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог не вказують на наявність у нього права щодо стягнення аліментів в його користь на утримання повнолітнього сина. Тобто у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі, так як вони не відповідають нормам ні матеріального ні процесуального права.

04 лютого 2019 року ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що твердження відповідача щодо її належного виховання сина не відповідають дійсності та спростовуються її ж особистими поясненнями про те, що на всі її спроби зустрітися та поговорити з сином, останній не реагує. Вказує, що посилання відповідача на те, що їй забороняють проживати в одному будинку разом з сином також є надуманими та спростовуються актом державного виконавця від 31.10.2018 року, відповідно до якого відповідачу надано доступ та вселено до приміщення, де мешкає позивач та її син. Звинувачення відповідачем її сина у утому, що він здійснив крадіжку у її домоволодінні є безпідставними, оскільки їх син у вищевказаному кримінальному правопорушенні мав статус свідка та про підозру у вчиненні, вказаного відповідачем правопорушення йому не повідомлялось. Що стосується матеріальної незабезпеченості позивача, то вона повністю підтверджується довідкою, відповідно до якої розмір його пенсії складає 1497,00 грн.

07 лютого 2019 року ОСОБА_2 подала заяву стосовно поданих матеріалів, у якій спростовує факт отримання позивачем лише пенсії та зазначає, що останній отримує зарплатню, яка значно перевищує розмір мінімальної та середньої зарплатні працюючих громадян по Україні, посилається в свою чергу на відповідь ГУ ДФС у Харківській області від 28.01.2019 року та витяг з Державного реєстру фізичних осіб ДФС України, відповідно о яких позивач працює на декількох підприємствах, а саме: ТОВ «АСТІКА», ТОВ «УКРЕКОІНВЕСТ», КП «ІНВЕНРОС», на яких отримує дохід. Крім того, вказує, що відповідь з КНП «Центр медико-санітарної допомоги Дергачівської Районної Ради» від 05.02.2019 року не може бути доказом понесених витрат позивача на лікування вказаних у нього захворювань, оскільки ця довідка лише підтверджує отримання позивачем безкоштовних ліків. Діагноз позивача передбачає можливість мати безкоштовні пільгові ліки, для лікування саме серцево-судинних захворювань та цукрового діабету. За таких обставин вважає, що позовна заява ОСОБА_1 про стягнення аліментів не підлягає задоволенню.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, його представник адвокат Головко В.В. подала до суду заяву, в якій позов підтримала, просила його задовольнити та справу розглядати у її відсутність.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явилася, подала до суду заяву, в якій вказала, що з вимогами позовної заяви не згодна, справу просила розглядати у її відсутність.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 19 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дійшов помилкового висновку щодо недоведеності права на стягнення аліментів на користь позивача на утримання повнолітнього сина, оскільки ніби то відсутні юридичні факти.

Зазначає, що суд замовчує той факт, що позивач останній раз отримував дохід, згідно зазначеної бази даних в березні 2018 року та після даного проміжку часу він дохід не отримує. Крім того, судом залишився по за увагою акт депутата від 07.12.2018 року, в якому зазначено що позивач виховує сина відповідача, який мешкає разом з ним, та який є студентом денної форми навчання вищого навчального закладу, стипендію син не отримує. Також, по за увагою суду залишився той факт, що позивач отримує мізерну пенсію - 1497 грн. та більше не має жодного доходу, та йому дуже складно утримувати сина.

Крім того судом не надано правову оцінку медичним довідкам №085 від 05.02.2019 року, відповідно до яких позивач, згідно своїх діагнозів, за власні кошти купує ліки, вартість яких складає його пенсію. Судом також не досліджено довідку №6597 від 22.01.2018 року та консультативний висновок лікарів, згідно яких позивач є інвалід 2 групи, регулярно приймає антигіпертензійну терапію, має захворювання на цукровий діабет, постійно його госпіталізують до медичних закладів та йому передбачено довгостроковий прийом ліків.

12 квітня 2019 року на вищевказану апеляційну скаргу до Харківського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 , в якому вона просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 369 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довів своє право на стягнення аліментів на його користь на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , оскільки відсутні юридичні факти.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дергачівського районного управління юстиції у Харківській області, 13 вересня 1997 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що зроблено відповідний актовий запис №99, прізвище дружини після реєстрації шлюбу: ОСОБА_2 .

Згідно пенсійного посвідчення НОМЕР_1 серія НОМЕР_2 від 26.06.2015, ОСОБА_1 отримує пенсію за віком.

Відповідно довідки до акта огляду медико-соціальною комісією Серії 12 ААА №106164, ОСОБА_1 з 04.06.2015 безстроково встановлена ІІ група інвалідності.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 листопада 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 ..

ОСОБА_3 є студентом ІV курсу Харківської державної академії фізичної культури, факультету циклічних видів спорту, спеціалізація легка атлетика, денне відділення, бюджетна форма навчання відповідно до довідки №158-18/19 від 07.12.2018 року. Є студентом до 31.12.2018 року. Термін навчання до 30.05.2019 року.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину, закріплені у главі 15 СК України і поділяються, зокрема, на аліменти, які стягуються до досягнення дитиною повноліття.

Згідно зі ст. 6 СК України дитиною визнається особа до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 198 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу, яка зокрема передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст. 199, 200, 201 Сімейного кодексу України).

Зокрема, ст. 199 СК України визначено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Відповідно до ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу.

Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення щодо підстав виникнення обов`язку батьків по утриманню своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання.

Так, Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 6 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розяснено, що обовязок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обовязкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у звязку з цим матеріальної допомоги; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу, тобто відсутність хоча б одного з цих фактів є підставою для відмови у задоволенні позову.

Матеріали справи свідчать про те, що син є повнолітнім, продовжує навчання у вищому навчальному закладі та перебуває на бюджетній формі навчання.

Згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб Державної фіскальної служби України про суми виплачених доходів №11112 від 29.01.2019, ОСОБА_1 було нараховано та виплачено доходи в період з 01.01.2016 по 30.09.2018, а саме: за 2016 рік з ТОВ «АСТІКА» - 15150,40 грн; за 2017 рік з ТОВ «АСТІКА» - 35310,00 грн, з КП «ІНВЕНРОС» - 6301,78 грн, з ТОВ «УКРЕКОІНВЕСТ» - 5129,00 грн; за 2018 рік з КП «ІНВЕНРОС» - 18050,74 грн.

Будь-яких відомостей про доходи ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідач є приватним підприємцем, має постійний дохід, постійно проводить своє дозвілля за кордоном, в елітних закладах, та не має на утриманні інших осіб, у зв`язку з чим має можливість надавати йому матеріальну допомогу, колегія суддів не приймає до уваги, так як виходячи з норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, саме на позивачеві в даному випадку лежить обов`язок доведення можливостей відповідача надавати матеріальну допомогу.

Однак ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про спроможність відповідача сплачувати аліменти. Також позивачем не надано доказів, на які він посилається в позовній заяві, як на підтвердження потреби ОСОБА_3 у матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в даному випадку відсутній один із юридичних фактів надання матеріальної допомоги це наявність потреби в матеріальній допомозі, тому позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 травня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко