Провадження № 2/200/1776/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2019 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Яковенко А.С.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,-

ВСТАНОВИВ:

09 серпня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом.

В обґрунтування позову вказав, що 23.01.2016 року між ним та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Договір не був нотаріально посвідчений, оскільки у відповідача не було в наявності необхідних документів, а також були непогашені борги по квартирі. В день укладення договору позивач в присутності двох свідків передав відповідачу погоджену суму вартості квартири 700000 грн., про що відповідач склав розписку. ОСОБА_2 передав позивачу технічний паспорт на квартиру та ключі від квартири. Сторони домовились, щов відповідач погасить всю заборгованість по комунальним платежам та до 13.03.2016 року звільнить квартиру. Проте після 23.03.2016 року ОСОБА_2 нотаріально договір купівлі-продажу не уклав, та перестав відповідати на дзвінки. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27.07.2016 року з відповідач стягнуто на користь позивача борг відповідно до розписки в сумі 700000 грн. Відповідно до домовленості між сторонами, у випадку неповернення відповідачем коштів, він передає позивачу належне відповідачу майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

З урахуванням викладеного, позивач просить суд в рахунок погашення боргу за договором позики від 23 січня 2016 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в розмірі 700000 грн. звернути стягнення на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , загаьною площею 46,8 кв.м., що складається з: 1-коридор площею 8,7 кв.м., 2 житлова площею 14,6 кв.м., 3- кухня площею 6,1 кв.м., 4- санвузол площею 3,8 кв.м., 5- кладова площею 1,2 кв.м., 6- житлова площею 11,2 кв.м., І балкон площею 0,6 кв.м., ІІ балкон площею 0,6 кв.м., визнавши за ОСОБА_1 право власності на це майно.

Справа перебувала в провадженні судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Шевцової Т.В.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 вересня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року задоволено заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення, заочне рішення суду від 01 вересня 2017 року скасовано, та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Згідно автоматичного розподілу справ між суддями від 08.08.2018 року зазначену цивільну справу передано до розгляду судді Женеску Е.В.

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Женеску Е.В. від 10 серпня 2018 року цивільну справу прийнято до свого провадження, призначено підготовче засідання з повідомленням (викликом) сторін, визначено відповідачу строку для подачі відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 04 лютого 2019 року визначено здійснювати судовий розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву

Відповідач, який належним чином повідомлений про розгляд справи, відзиву на позовну заяву не надав, в зв`язку з чим суд розглядає справу за наявними в ній доказами.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено наступне.

В матеріалах справи наявна копія розписки від 23 січня 2016 року, згідно якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у борг 700 000 грн., які зобов`язується повернути у строк до 23 березня 2016 року.

В матеріалах справи також наявний договір купівлі-продажу від 23.01.2016 року, згідно якого ОСОБА_2 продає, а ОСОБА_1 купує квартиру АДРЕСА_1 , яка розташована на 3-му поверсі 4-хповерхового будинку та складається з: АДРЕСА_2 кімната площею 14,6 кв.м., 2-а кімната площею 11,2 кв.м., кухня площею 6,1 кв.м, кладова 1,2 кв.м., санвузол 3,8 кв.м., коридор площею 8,7 кв.м., балкон площею 0,6 кв.м, балкон площею 0,6 кв.м., загальна площа квартири 46,8 кв.м.

Покупець передає продавцю кошти в сумі 700000 грн. оцінка вартості квартири продавцем і покупцем. Факт передачі грошей підтверджується борговою розпискою від 23.01.2013 року.

Продавець передає покупцю технічний паспорт квартири.

Продавець зобов`язується підготувати документи для укладення договору купівлі-продажу у нотаріуса.

Даний договір підписаний у присутності свідків: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 липня 2016 року у справі №204/2833/16-ц з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 заборгованість відповідно до розписки від 23.01.2016 року у розмірі 700000 грн. та судовий збір у сумі 6890 грн.

Вирішуючи вказаний спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був 23.01.2016 року укладений договір позики.

Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до статті 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.1 ст.548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Таким чином, види (способи) забезпечення виконання зобов`язань - це сукупність заходів, за допомогою яких сторони цивільно-правових відносин впливають одна на одну з метою належного виконання передбаченого договором економічного завдання під загрозою вчинення певних дій, які зумовлять настання негативних наслідків майнового характеру для боржника, незалежно від того чи понесе кредитор збитки фактично.

На способи забезпечення виконання зобов`язання покладаються такі завдання: попередити потенційного правопорушника про негативні наслідки, які можуть настати при невиконанні чи неналежному виконанні договірного зобов`язання; створити кредитору можливість для задоволення його інтересів у разі невиконання зобов`язання; усунути негативні наслідки, які можуть настати для кредитора у зв`язку з невиконанням зобов`язання.

Статтею 1050 ЦК України передбачено наслідки порушення позичальником договору позики.

Так, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 1052 ЦК України передбачено забезпечення виконання зобов`язання позичальником. Так, у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

З наданих позивачем доказів не вбачається, що сторони укладали будь-який правочин щодо забезпечення виконання договору позики від 23.01.2016 року.

Договір купівлі-продажу від 23.01.2016 року не є таким правочином у розумінні статей 546, 1052 ЦК України, а також Закону України «Про іпотеку».

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у позивача відсутнє право для задоволення його інтересів у разі невиконання відповідачем договору позики шляхом звернення стягнення на спірну квартиру.

Крім того, рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 липня 2016 року з ОСОБА_2 вже стягнуто на користь ОСОБА_1 заборгованість відповідно до розписки від 23.01.2016 року у розмірі 700000 грн., тобто права позивача поновлені.

Суд також звертає увагу, що відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

А отже, позивач має право звернутися до органу, що здійснює примусове виконання судових рішень, з метою фактичного отримання з відповідача сум, які стягнуті на його користь рішенням суду.

Крім того, відповідно до статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, в зв`язку з їх необгрунтованістю.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Е.В. Женеску