Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"21" травня 2019 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Іванченко А. М., за участю секретаря судового засідання Собакінських С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права власності, користуванні та розпорядженні нерухомого майна шляхом зняття з реєстрації місця проживання,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року позивач звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі рішення виконкому Старо Кримської селищної ради, зареєстрованого у реєстрі за № 10/15, 59 від 19.12.2007 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17296293, виданим Маріупольським БТІ 08.01.2008 року. У 2000 році за його згодою за вказаною адресою у належному йому будинку було зареєстровано його невістку ОСОБА_2 . Відповідачка ніколи до будинку не вселялась, речі свої не перевозила. З моменту реєстрації і по теперішній час за вказаною адресою не проживає, витрат по утриманню зазначеного домоволодіння не несе. Відповідачка проживає у м.Донецьку. Реєстрація відповідачки чинить йому перешкоди у користуванні майном. Він вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг. У зв`язку з реєстрацію відповідачки у домоволодінні він не може оформити субсидію. Рішенням Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 03.04.2018 року шлюб, зареєстрований між його сином та відповідачкою було розірвано. Таким чином, відповідачка не входить до кола членів його сім`ї, у зв`язку із чим, вона не має права на користування даним житловим приміщенням. На підставі викладеного, просив усунути перешкоди в здійсненні права власності, користуванні та розпорядженні нерухомого майна шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні, проти винесення заочного рішення не заперечував.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Із заявою про розгляд справи у її відсутність та з повідомленням причин неявки до суду не зверталася. Відзиву на позовну заяву до суду не надавала.

Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі рішення виконкому Старо Кримської селищної ради, зареєстрованого у реєстрі за № 10/15, 59 від 19.12.2007 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17296293, виданим Маріупольським БТІ 08.01.2008 року.

Рішенням Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 03.04.2018 року шлюб, зареєстрований між його сином ОСОБА_3 та відповідачкою було розірвано. Прізвище дружини залишити « ОСОБА_4 ».

Відповідачка ОСОБА_2 з 2000 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але не проживає з вересня 2013 року, що підтверджується копією домової книги зареєстрованих осіб, довідкою про надання інформації № 03-12-0614, виданої 28.01.2019 року відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, та актом, складеним 10.12.2018 року членами комісією Старо Кримської селищної ради, що підтверджують свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Свідок ОСОБА_5 в письмових поясненнях, наданих до суду, вказала, що є сусідкою позивача, відповідачка була зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 , проте фактично ніколи там не проживала. Її особистих речей у будинку не зберігається. На теперішній час проживає у м.Донецьку.

Свідок ОСОБА_6 надала до суду аналогічні пояснення.

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316.317,319,321 ЦК України).

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відтак, вищезазначені статті передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а як вбачається з матеріалів справи відповідачка не є членом сім`ї позивача.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова ВСУ від 15 травня 2017 р. у справі № 6-2931цс16) право відповідача на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2ст. 406 ЦК.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачка не є членом сім`ї позивача та з 2013 року не мешкає у будинку.

У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень їх прав.

Судом встановлено, що реєстрація відповідачки перешкоджає позивачу здійснювати своє право власності на будинок, а саме змушує нести додаткові витрати по утриманню житла, а також не дає змоги оформити субсидію для поліпшення його матеріального становища. В даному випадку усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не суперечить вимогам чинного законодавства.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст.12, 77, 81, 280, 259, 263-268, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права власності, користуванні та розпорядженні нерухомого майна шляхом зняття з реєстрації місця проживання, - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто Іллічівським районним судом м.Маріуполя за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду або в разі пропуску з інших поважних причин.

На рішення може бути подана апеляція до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А. М. Іванченко