ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/2923/17 Номер провадження 22-ц/814/1478/19Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю. А. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Одринська Т.В.

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05 березня 2019 року (час ухвалення судового рішення 4 березня 2019 року з 17:00:47 год. по 05 березня 2019 року 08:28:13 год.; дата виготовлення повного тексту судового рішення - 15 березня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дитини та визнання свідоцтва про народження недійсним, треті особи: Чорнухинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, після неодноразових уточнень своїх вимог, просила ухвалити рішення, яким виключити відомості про померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 , як батька дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з актового запису про народження № 19 від 28 серпня 1948 року, складеного Постав-Муківською сільською радою Чорнухинського району Полтавської області.

Визнати недійсним свідоцтво про народження ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , видане Постав-Муківським С/ЗАГС, серії НОМЕР_1 від 05 червня 1945 року, на підставі актового запису № 20 від 05.06.1954 р.

Вирішити питання судових витрат.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що після смерті її чоловіка відкрилась спадщина і виявилось, що в нього є дочка, але він не міг мати дітей у зв`язку з хворобою - Астенозооспермія , тому ОСОБА_2 ніяк не може бути дочкою покійного. Окрім того, посилалася на те, що актовий запис про батьківство її чоловіка вчинений з порушенням закону, який діяв на час його видання.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дитини та визнання свідоцтва про народження недійсним відмовлено за недоведеністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 600 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 стверджує, що суд першої інстанції неправильно застосував і розтлумачив положення пункту 21 Розділу V Указу Президії Верховної Ради УРСР від 08 липня 1944 року, яким внесено зміни до Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб та акти громадянського стану від 31 травня 1926 року.

Суд першої інстанції неправильно оцінив докази, які надані в обгрунтування заявлених вимог, зокрема витяги з погосподарських книг, показання свідка.

Висновки суду про не притягнення належного відповідача у справі - відділу РАЦС, суперечать суті і характеру спірних правовідносин.

Рішення суду у частині присудження витрат на правову допомогу не є обґрунтованим, оскільки сума витрат не підтверджена належними доказами.

В апеляційній скарзі проаналізовані докази позивача, які, на її переконання, підтверджують фактичні обставини в обґрунтування заявлених вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 року в с.Лісова Слобідка Чорнухинського району Полтавської області помер ОСОБА_3 (а.с.8).

Померлий ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_1 з 24 листопада 1993 року (а.с.7).

Згідно заповіту померлого ОСОБА_3 від 31.05.1999 року останній все своє майно заповів своїй дружині - позивачу по справі ОСОБА_1 (а.с.9).

При зверненні позивача до нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини було з`ясовано, що спадкова справа на майно померлого ОСОБА_3 вже відкрита на підставі заяви доньки померлого - відповідача по справі ОСОБА_2 (а.с.10).

Як вбачається із копії свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 , виданого Постав-Муківською сільською радою Чорнухинського району Полтавської області 05.06.1954 року, її батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (а.с.14).

Відповідно до актового запису про народження ОСОБА_2 №19 від 21.08.1948 року в розділі особливі відмітки зазначено: «по Указу от 08.07.1944 г.». Дана інформація зазначена також в книзі записів актів про народження та у повному витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с.12, 46, 104, 105, 106).

Із витягів з погосподарських книг Постав-Муківської сільської ради Чорнухинського району Полтавської області вбачається, що в селі Лісова Слобідка в 1950-1955 роках в домогосподарстві (голова сім`ї - ОСОБА_7) проживали: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - син, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 - дочка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 року народження - чоловік (а.с.183, 184).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено те, що внесені відомості про батька до акту про народження ОСОБА_2 є недостовірними, не заявлено позовних вимог до всіх належних відповідачів у спірних правовідносинах, та пропущений строк подачі позову до суду.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи, не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з таких міркувань.

Згідно з вимогами статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7).

Пунктом першим постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Як на правову підставу заявлених вимог ОСОБА_1 посилається на приписи ст.137 СК України, згідно яких спадкоємець, зокрема дружина, особи, яка записана батьком дитини, вправі за існування певних умов оспорити батьківство.

Положення частини четвертої ст.137 СК України слід розуміти таким чином, що позовна давність не застосовується до вимог про виключення запису про особу як батька дитини з актового запису про народження дитини, який вчинено після 01 січня 2004 року.

Окрім того, на переконання апеляційного суду положення ст.137 СК України мають застосовуватися з урахуванням приписів ч.3 ст.136 СК України, згідно яких оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.

Учасниками справи визнається і підтверджується належними та допустимими доказами той факт, що відповідач по справі ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 . Позов до неї пред`явлений після досягнення нею повноліття.

На момент її народження діяв Кодекс законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадського стану Української РСР від 31.05.1926 року із змінами, внесеними Указом Президії ВР УРСР від 15 вересня 1945 року.

Відомості про батька ( ОСОБА_3 ), правильність і достовірність яких оспорюється, внесені в актовий запис про народження ОСОБА_2 згідно норм зазначеного закону.

Отже, за загальним правилом (ст.58 Конституції України, ст.5 ЦК України) до спірних правовідносин мають бути застосовані норми Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану Української РСР від 31.05.1926 року.

Нормами Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадського стану Української РСР від 31.05.1926 року передбачалося, що запис про народження в книгах реєстрації актів цивільного стану є доказом походження дитини від зазначених в ній батьків і може бути оскаржений тільки в судовому порядку.

При реєстрації в органах реєстрації актів цивільного стану народження дитини від матері, яка не перебуває в зареєстрованому шлюбі, дитина записується на прізвище матері з присвоєнням йому по батькові за вказівкою матері.

Мати не має права звернутися до суду з позовом про встановлення батьківства та про стягнення аліментів на утримання дитини, яка народилася від особи, з якою вона не перебуває в зареєстрованому шлюбі.

У разі подання матір`ю заяви про реєстрацію батьківства ЗАГС повідомляє гаданого батька дитини про надходження заяви і зобов`язує його в місячний термін повідомити про своє ставлення до заяви. Якщо відповіді протягом місяця не надходило, особа, названа батьком, записується таким у книгах ЗАГСу. Водночас, особа, записана батьком, вправі протягом року порушити справу в суді про неправильність запису.

Аналіз норм Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану Української РСР від 31.05.1926 року дає підстави обґрунтовано стверджувати, що сімейне законодавство того часу обмежувало коло осіб, які мали право оспорювати батьківство - особи, які записані батьком або матір`ю дитини, та взагалі не передбачало можливість оспорювання батьківства після смерті особи, яка записана батьком дитини.

Зважаючи на наведене апеляційний суд приходить до висновку, що у ОСОБА_1 відсутнє право на пред`явлення позову про виключення відомостей про померлу особу ( ОСОБА_3 ), як батька, з актового запису про народження дитини ( ОСОБА_2 ) відповідно до вимог ч.ч. 1-3 ст. 137 СК України, а також ч.1 ст.136 СК України, оскільки законодавством, яке було чинним на час внесення оспорюваного запису в акт про народження дитини, правом оспорювання батьківства належало лише матері або особі, яка була записана батьком.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові з інших підстав.

Згідно сталої практики Європейського суду з прав людини пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на визначені апеляційним судом підстави для ухвалення нового рішення (про відмову у позові) відсутня об`єктивна необхідність аналізувати інші доводи апеляційної скарги, зокрема щодо правильності оцінки доказів, порушень норм процесуального права.

Щодо витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до статті 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 13 червня 2018 року справа №757/47925/15-ц, від 20 червня 2018 року справа №127/1284/14-ц, від 27 червня 2018 року справа №554/9348/15- ц, від 25 липня 2018 року справа №522/4198/17-ц, від 23 січня 2019 року справа №5 52/2145/16-ц.

Враховуючи наведене, слід вважати підтвердженими витрати на правничу допомогу у разі пред`явлення суду таких документів у сукупності: договір про надання правничої допомоги, документ, що підтверджує повноваження адвоката, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних

адвокатом та здійснених ним витрат, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт приймання-передачі наданих послуг.

У підтвердження понесених витрат на правничу допомогу відповідачем ОСОБА_2 надані такі документи: ордер ПТ №089129 від 15.01.2018р. (а.с.29), договір про представництво та надання правничої допомоги у цивільній справі № 001/18 від 15.01.2018 року (а.с.30), який містить дані лише про обсяг повноважень адвоката і про розмір оплати його послуг, квитанція №01/18 від 04.03.2019 року (а.С.210).

Зазначені документи апеляційний суд з урахуванням правових висновків суду касаційної інстанції у подібних відносинах, а також вимог ч.2 і ч.З ст.137 ЦПК України визнає недостатніми для підтвердження факту надання правничої допомоги.

Керуючись ст.367, п.2 ч.І ст.374, п.4 ч.І ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05 березня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову до ОСОБА_2 за необґрунтованістю.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 20 травня 2019 року

Головуючий О.А.Лобов

Судді: А.І.Дорош Т.В.Одринська

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов