Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 348/1992/16-ц

провадження № 61-45579св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Пнівська сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Надвірнянского районного суду Івано-Франківської області, у складі судді Грещука Р. П., від 20 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області, у складі колегії суддів: Горейко М. Д., Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В., від 11 вересня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2010 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Пнівська сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області, про встановлення земельного сервітуту.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1167 га та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який побудовано та здано в експлуатацію у 2016 році. Також йому належить земельна ділянка площею 0,0516 га для особистого селянського господарства, яка знаходиться поруч із вищевказаною. Єдиний заїзд до його домоволодіння проходив через земельну ділянку, яка приватизована відповідачем ОСОБА_2 , яка після початку розробки проекту землеустрою встановила огорожу і позбавила його можливості заїзду до власного житлового будинку та земельної ділянки. У зв`язку із відсутністю заїзду він неодноразово звертався до Пнівської сільської ради та Надвірнянської районної державної адміністрації. Колективне звернення до Пнівської сільської ради про спорудження дороги йому та ще шести мешканцям села залишилось без задоволення, питання заїзду вирішено не було.

Стверджував, що він не має заїзду до свого житлового будинку та земельної ділянки, оскільки земля зі сторони запроектованої дороги, по якій повинен проходити заїзд, забудована житловими будинками і єдиним способом забезпечення заїзду до його земельної ділянки є встановлення земельного сервітуту щодо земельної ділянки ОСОБА_2 , однак сторони не досягли згоди щодо встановлення земельного сервітуту.

Із урахуванням викладеного, позивач просив позов задовольнити, встановити постійний безоплатний земельний сервітут для проходу та проїзду гужовим і автомобільним транспортом до належних йому житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1 , через частину земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні відповідача, та частину земельної ділянки, яка належить останній на праві приватної власності, відповідно до висновку експерта.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Встановлено постійний безоплатний земельний сервітут для проходу та проїзду гужовим і автомобільним транспортом до житлового будинку АДРЕСА_1 , що належать на праві приватної власності ОСОБА_1 , через частину земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_2 та розташована за адресою: АДРЕСА_2 та через частину земельної ділянки, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер НОМЕР_1 , відповідно до висновку від 07 вересня 2017 року за № 048/БЗ-17 судової будівельно-технічної експертизи.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, оскільки позивач, із урахуванням проведеної у справі судової будівельно-технічної експертизи, довів, що іншого можливого варіанту проїзду до належної йому земельної ділянки, аніж як через земельну ділянку, належну відповідачу, він не має. У позасудовому порядку спір із власником земельної ділянки, щодо якої позивач просив встановити земельний сервітут, вирішити не вдалося.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2018 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду від 20 червня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що при вирішенні спору судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, встановлено обставини справи, яким надана належна оцінка та обґрунтовано задоволено позовні вимоги. Позивач довів, що єдиний заїзд до його домоволодіння можливий через частину земельної ділянки, яка приватизована відповідачем, і встановлення сервітуту щодо цієї земельної ділянки буде найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Надвірнянского районного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2018 рокуі ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що між сторонами не досягнуто домовленості щодо встановлення сервітуту, а також того, що відповідач відмовився від укладення відповідного договору. Позивач не довів наявності підстав для звернення до суду із цим позовом, неможливості вирішити спір у позасудовий спосіб, а також не довів, що повноцінне користування його земельною ділянкою неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. Із урахуванням встановлених обставин у справі позивач не обґрунтував свого права на встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту, а саме, що встановлений сервітут не буде обтяжливим для власника земельної ділянки, який у свою чергу має право отримувати доходи від її використання, несе певні витрати щодо утримання земельної ділянки, відносно якої встановлюється земельний сервітут.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У поданому відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 посилається на те, що при ухваленні рішення судами не було допущено жодних порушень норм матеріального та процесуального права. Судами правильно встановлено обставини справи та зроблено обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті висновків судів попередніх інстанцій.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 належить на праві приватної власності житловий будинок, загальною площею 176,4 кв. м, житловою площею 91,9 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці, кадастровий номер: НОМЕР_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а. с. 10).

Крім вказаної земельної ділянки та житлового будинку, з 23 травня 2014 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування є власником земельної ділянки площею 0,0516 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташована поруч із земельною ділянкою, яку позивач приватизував та на якій побудував житловий будинок.

Власником суміжної земельної ділянки є відповідач, яка 21 січня 2016 року зареєструвала право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , площею 0,1259 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_1 (а. с. 53).

Згідно пояснень позивача, чого не заперечувала відповідач, судами встановлено, що з часу зведення будинку АДРЕСА_1 позивач як під`їздну дорогу використовував частину земельної ділянки, щодо якої він зараз просить встановити земельний сервітут, зі згоди попереднього власника цієї земельної ділянки, який в 2014 році відчужив частину земельної ділянки відповідачу. Відповідач в 2014 році, почавши розробку проекту, встановила огорожу та позбавила ОСОБА_1 можливості заїзду до його домоволодіння.

У зв`язку із створенням відповідачем перешкод позивачу у заїзді до його домоволодіння позивач неодноразово звертався до Пнівської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, а також Надвірнянської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, що підтверджується долученими до матеріалів справи його заявами (звернення) та відповідями на звернення (а. с. 13, 14, 15, 17, 56).

Листом-відповіддю від 19 червня 2015 року за № 02-25/522 Пнівська сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області повідомила ОСОБА_1 про необхідність звернутися до архітектурно-планувального бюро Надвірнянської районної ради Івано-Франківської області з питання облаштування заїзду до його домоволодіння (а. с. 15).

08 жовтня 2015 року Надвірнянська РДА Івано-Франківської областіу листі № П-23/363 дала вказівку Пнівській сільській раді звернутися до сертифікованої проектної організації та встановити заїзд до житлового будинку ОСОБА_1 (а. с. 17).

12 жовтня 2016 року комісія з питань земельних відносин сільського та лісового господарства, благоустрою, екології та раціонального природокористування Пнівської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області у складі: голови комісії ОСОБА_3 , депутата сільської ради Войсовича М. В., юрисконсульта Андрійовича В. М ., спеціаліста-землевпорядника Андріїв С. В. та в присутності позивача ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_2 (із виїздом на місцевість), встановила, що заїзд до земельної ділянки ОСОБА_1 , яка надана йому для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відповідно до генерального плану забудови с. Пнів, вказаний зі сторони проектної дороги. ОСОБА_2 відмовилась укласти договір сервітуту з ОСОБА_1 та надати проїзд до житлового будинку. Акт підписано членами комісії та засвідчено сільським головою Гладишем В. М . ОСОБА_2 від підпису акту відмовилась (а. с. 21).

Представник третьої особи - Пнівської сільської ради стверджував, що запроектована дорога згідно генплану села (2000 року), з якої мав бути заїзд до домоволодіння позивача, не облаштована. На тій частині землі збудовані житлові будинки і є частина земельних ділянок, які наділені сільською радою мешканцям с. Пнів. А тому під`їзд до домоволодіння по АДРЕСА_1 можливий шляхом встановлення земельного сервітуту через земельну ділянку по АДРЕСА_2 , яка належить відповідачу.

За даними висновку судової будівельно-технічної експертизи № 048/БЗ-17 від 07 вересня 2017 року (а. с. 72-84) встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту через земельну ділянку відповідача ОСОБА_2 , яка знаходиться в АДРЕСА_2 , для проїзду гужовим та автомобільним транспортом, а також прогону худоби, до домоволодіння позивача ОСОБА_1 , що за адресою: АДРЕСА_1 , визнано можливим.

Інших варіантів встановлення постійного, безоплатного земельного сервітуту щодо земельної ділянки ОСОБА_2 , яка знаходиться по АДРЕСА_2 , для проїзду автомобільним транспортом, заїзду до будинковолодіння ОСОБА_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не встановлено. Для облаштування окремого заїзду до будинковолодіння ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 визнано необхідним встановити постійний безоплатний земельний сервітут через земельну ділянку, належну ОСОБА_2 , яка знаходиться по АДРЕСА_2 , та частину земельної ділянки, якою користується ОСОБА_2

Площа земельної ділянки, яка надана у власність відповідачу ОСОБА_2 , якою вона фактично користується, становить: Sзаг кор = 0,1259 га + 0,0053 га = 0,1312 га.

Площа земельної ділянки, на яку пропонується встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту, що перебуває у власності - землекористуванні ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 , становить: Sс.г.і. користув.-власн. = 180,12 кв. м.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Частиною першою статті 100 ЗК України визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно статті 401 ЦК право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Статтею 403 ЦК України визначено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.

Відповідно до статті 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації, тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Однією з основних ознак сервітуту, який підлягає встановленню за рішенням суду, є неможливість задоволення інтересів у будь-який інший спосіб у ситуації, коли власник і потенційний сервітуарій не можуть досягнути згоди щодо встановлення сервітуту або способу його здійснення, плати тощо. Умовою встановлення сервітуту у такий спосіб є те, що позивач має довести у суді, що нормальне функціонування його господарства чи задоволення його інтересів при використанні свого майна неможливе без встановлення сервітуту.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, врахувавши вказані норми матеріального і процесуального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що позовні вимоги підлягають до задоволення, оскільки позивач довів, що єдиний заїзд до його домоволодіння можливий через частину земельної ділянки, яка перебуває у власності (користуванні) відповідача, і встановлення сервітуту щодо цієї земельної ділянки не несе надмірного обтяження для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Судами встановлено, що у випадку облаштування заїзду до господарства позивача з боку проектованої дороги в 2000 році згідно генплану села потрібно буде встановлювати сервітут через земельні ділянки чотирьох власників.

За даними висновку судової будівельно-технічної експертизи № 048/БЗ-17 від 07 вересня 2017 року встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту через земельну ділянку відповідача для проїзду гужовим та автомобільним транспортом, а також прогону худоби до домоволодіння позивача ОСОБА_1 є можливим. Інших варіантів встановлення постійного, безоплатного земельного сервітуту через земельну ділянку відповідача судовим експертом не встановлено.

Судами встановлено, що оскільки ОСОБА_2 відмовилась укласти договір сервітуту з ОСОБА_1 та надати проїзд до житлового будинку, заперечувала проти встановлення земельного сервітуту, що було зафіксовано в акті від 12 жовтня 2016 року (а. с. 21).

Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Положення статті 401 ЦК України надають право власнику сусідньої земельної ділянки використовувати земельну ділянку іншого власника для забезпечення реалізації власних прав на користування земельною ділянкою.

Враховуючи характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про відповідність заходу втручання у право власності ОСОБА_2 шляхом встановлення на користь позивача земельного сервітуту критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Втручання у право на мирне володіння відповідачем належною їй на праві власності земельною ділянкою здійснено судами з дотриманням справедливого балансу між інтересами позивача та відповідача, а також інших співвласників прилеглих земельних ділянок.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої та апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки про задоволення позовних вимог на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Надвірнянского районного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта