Постанова

Іменем України

10 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 766/2275/16-ц

провадження № 61-31152св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Таврійська будівельна компанія»

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , від імені якого діє законний представник ОСОБА_2 ,

третя особа - Виконавчий комітет Корабельної районної у м. Херсоні ради - орган опіки та піклування Корабельного району м. Херсона,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Таврійська будівельна компанія» на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 21 червня 2017 року у складі колегії суддів: Радченко С. В., Вейтас І. В., Колісниченко А. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство «Таврійська будівельна компанія» (далі - ПАТ «Таврійська будівельна компанія») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , від імені якого діє законний представник ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Виконавчого комітету Корабельної районної у м. Херсоні ради - орган опіки та піклування Корабельного району м. Херсона, про примусове виселення з кімнат гуртожитку.

Позов ПАТ «Таврійська будівельна компанія» мотивований тим, що підприємству на праві власності належить гуртожиток на АДРЕСА_1 , в якому відповідачі займають три кімнати. Відповідачі не працюють у ПАТ «Таврійська будівельна компанія», рішення про вселення відповідачів до гуртожитку не приймалося, ордер на вселення не видавався, договір найму не укладався. Крім того, ОСОБА_1 кілька років не проживає у гуртожитку. Відповідачі в добровільному порядку відмовилися звільнити кімнати, що позбавляє позивача користуватися своїм майном.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Таврійська будівельна компанія» просило визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування кімнатами гуртожитку та виселити відповідачів з кімнат № № АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 18 травня 2017 року у складі судді Гаврилова Д. В. позов ПАТ «Таврійська будівельна компанія» задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з кімнат гуртожитку на АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. У решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Таврійська будівельна компанія» судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1 378,00 грн - по 459,33 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачі проживають у спірних приміщеннях без відповідних правових підстав.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 21 червня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у позові ПАТ «Таврійська будівельна компанія» відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що законодавцем встановлено правомірність проживання та користування особами гуртожитком, які були зареєстровані в ньому відповідними органами. Факт правомірного проживання у спірних кімнатах також підтверджено завізованими заявами ОСОБА_1 про розширення житлової площі.

Як відомо із записів у трудовій книжці ОСОБА_1 , він перебував у трудових відносинах із позивачем з 1991 року до 2014 року, отже, ОСОБА_1 працював на підприємстві понад 20 років.

Суд першої інстанції на вищезгадані обставини уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи.

Висновки суду першої інстанції про те, що відповідачі без відповідної правової підстави проживають у спірних приміщеннях не відповідають обставинам справи, законність їх проживання у спірних приміщеннях встановлена під час апеляційного розгляду справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Таврійська будівельна компанія», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції порушив статтю 41 Конституції України, статті 317, 319, 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), не взявши до уваги, що порушені права позивача на володіння і користування майном. Порушено статті 128, 129 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), пункт 10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208.

Оскільки відповідачі вселилися до спірних кімнат не на підставі ордера та спільного рішення адміністрації підприємства та профспілкового комітету, на дані правовідносини не поширюються норми житлового законодавства, оскільки відповідачі не мають гарантій, закріплених статтею 132 ЖК Української РСР.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого Херсонською міською радою 24 жовтня 2005 року серія НОМЕР_1 , закритому акціонерному товариству «Таврійська будівельна компанія» на праві приватної власності належить гуртожиток на АДРЕСА_1 .

У цьому гуртожитку у кімнатах № № НОМЕР_2 з березня 1991 року проживає ОСОБА_1 разом із родиною, який отримав це право в передбаченому законом порядку в зв`язку з роботою на підприємстві.

Порядок надання жилої площі у гуртожитках підприємств, установ, організацій, користування цими гуртожитками та їх утримання визначений статтями 127-129 ЖК Української РСР, якими встановлено, що гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання, а єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку.

Відповідно до частини другої статті 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Відповідно до статті 129 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилої площі у гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Із договорів найму житла від 01 жовтня 2003 року та від 03 лютого 2005 року, укладених позивачем з ОСОБА_1 , відомо, що ці договори укладаються на підставі ордера (заяви).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані у гуртожитку на АДРЕСА_1 з 1993 року, їх дочка ОСОБА_3 - з 1995 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтями 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» передбачено проведення реєстрації місця проживання особи та зняття з реєстрації. Відповідно до пункту 1.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами, секторами Державної міграційної служби України в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення у день подання особою документів.

Аналіз викладеної норми дає підстави вважати, що законодавцем встановлено правомірність проживання і користування особами гуртожитком, які були зареєстровані в гуртожитку відповідними органами.

Факт правомірного проживання у спірних кімнатах та відсутність заперечень власника також підтверджено завізованими заявами ОСОБА_1 про розширення житлової площі.

Статтею 132 ЖК Української РСР визначені підстави виселення працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини третьої статті 132 ЖК Української РСР осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 ЖК України може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Згідно зі статтею 125 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надала їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Як відомо із записів у трудовій книжці ОСОБА_1 , він перебував у трудових відносинах із позивачем з 1991 року до 2014 року, отже, ОСОБА_1 працював на підприємстві понад 20 років.

Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, в зв`язку з чим дійшов помилкового висновку, який не відповідає обставинам справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 зазначено, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 47 Конституції України держава гарантує кожному прав на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Судом має надаватись адекватне обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та надаватися оцінка виселення в контексті пропорційності застосування такого закону.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду України від 13 листопада 2013 року у справі № 6-115цс13.

Крім того, аналогічного висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2019 року, справа № 753/15273/17-ц, провадження № 61-48829св18.

Висновки суду першої інстанції про те, що відповідачі без певної правової підстави проживають у спірних приміщеннях не відповідають обставинам справи, законність їх проживання у спірних приміщеннях встановлена під час апеляційного розгляду справи, оскільки койко-місце та кімнати надавалися підприємством у зв`язку з трудовими відносинами з відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Доводи касаційної скарги про необхідність виселення відповідачів у зв`язку із відсутністю спеціального ордеру або інших документів є неприйнятними, оскільки порушення порядку поселення з боку самого власника не надає підстав для виселення відповідачів з приміщення без надання іншого житла та є втручанням у їх право на житло.

Вирішуючи колізію між правом власника на вільне користування своєю власністю та правом особи на повагу до житла, колегія суддів дійшла висновку, що таке втручання не є вкрай необхідним у демократичному суспільстві.

Суд касаційної інстанції вважає, що висновки суду апеляційної інстанції відповідають вимогам закону та не суперечать обставинам, що мають значення для справи, судом апеляційної інстанції правильно застосовано закон, який підлягав застосуванню, тому підстав для скасування рішення суду апеляційної інстанції немає.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Таврійська будівельна компанія» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

В. М. Сімоненко