н/п 2/490/2631/2018 Справа № 490/7459/16-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

22 травня 2019 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Черенкової Н.П.,

при секретарі - Янкевич В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно та витребування з чужого незаконного володіння нерухомого майна, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване підприємство 1407", третя особа: ОСОБА_3 , третя особа: Приватний Нотаріус ОСОБА_4 -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з даним позовом до відповідача, в якому просила визнати за нею та ОСОБА_3 право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 далі спірна квартира), у рівних долях, по Ѕ частки за кожним ; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 та повернути на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що на підставі договору дарування , посвідченого 23 квітня 1998 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О.П. за реєстровим №827, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 прийняли в рівних долях в дар від ОСОБА_5 двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 в житлово-будівельному кооперативі АДРЕСА_3 (далі ЖБК АДРЕСА_4 Комунар").

Від мешканців будинку АДРЕСА_5 позивач дізналась про те, що невідомі особи надали до ЖБК "Комунар" копію договору купівлі продажу квартири від 23.06.2016 року, з якого слідує, що власником спірної квартири є відповідач, який купив її у ТОВ "Спеціалізоване підприємство 1407".

Право на вчинення дій в інтересах ОСОБА_3 без доручення позивач обґрунтувала ч.1 ст.1158 ЦК України, якою встановлено, що якщо майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків, особа має право без доручення вчинити дії, спрямовані на їх попередження, усунення або зменшення.

Таким чином, позивач вважає, що спірна квартира вибула із її володіння та володіння ОСОБА_3 протиправно, а за такого, має бути витребувана з незаконного володіння відповідача, на підставі вимог ст.ст. 316, 215, 216, 328, 243, 244, 227 ,321, 346, 330, 387, 388, 392 ЦК України.

Ухвалою суду від 29.07.2016 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 01.08.2016 року вжито заходів забезпечення позову, а саме: накладений арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01), що належать на праві власності ОСОБА_2 .

18.10.2016 року на адресу суду від ОСОБА_2 надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 про визнання права власності, третя особа ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 13.02.2017 року справу прийнято до провадження суддею Черенковою Н.П.

Ухвалою суду від.15.11.2017 року витребувано від Виконавчого комітету Миколаївської міської ради копії правовстановлюючих документів на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 , в період з 2014 року по 2016 рік.

Ухвалою суду від 17.01.2018 року витребувано від Архівного відділу Миколаївської міської ради копії правовстановлюючих документів на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 , в період з 2014 року по 2016 роки.

Ухвалою суду від 05.12.2018 року явка позивача ОСОБА_1 та позивача ОСОБА_2 визнана обов`язковою.

16.05.2019 року на адресу суду від представника ОСОБА_2 надійшла заява про залишення без розгляду зустрічної позовної заяви до ОСОБА_1 про визнання права власності, третя особа ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 16.05.2019 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, третя особа - ОСОБА_3 - залишено без розгляду.

Позивач до судового засідання не з`явилась, просила про розгляд справи у її відсутність.

Представник позивача до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності та письмові пояснення в яких зазначив що, згідно договору купівлі продажу квартири від 23.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міщенко М.В. за реєстровим №364 він набув права власності на спірну квартиру, придбавши її у ТОВ "Спеціалізоване підприємство 1407".

23.06.2016 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за ним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №15158156.

Оскільки договір купівлі продажу квартири від 23.06.2016 року в установленому законом порядку не скасовано, просив в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 просив про розгляд справи у його відсутність, та позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити у повному обсязі.

Третя особа - приватний нотаріус Міщенко Марія Володимирівна до судового засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, заперечень проти позову не надала.

Представник третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване підприємство 1407" до судового засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлене належним чином,причини неявки суду не повідомив.

Оскільки матеріали справи містять достатньо даних щодо прав та взаємовідносин сторін, суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивача, відповідача та третіх осіб, що відповідає приписам ст.223 ЦПК України.

Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

За свідоцтвом про право власності від 20.10.1994 року, ( реєстровий номер 17843), ОСОБА_5 належала квартира АДРЕСА_2 , розташована в ЖБК « Комунар».

23.04.1998 року між ОСОБА_5 , з однієї сторони, та ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з іншої сторони, укладено договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 прийняли в дар в рівних долях двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 в житлово будівельному кооперативі АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О.П. за реєстровим №827.

15.05.1998 року Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації за №17843 зареєстровано право власності по Ѕ частині квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири від 23.04.1998 року.( реєстраційний номер НОМЕР_1 ).

21.11.2014 року на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 виданого Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване підприємство 1407" набуло право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Зазначене узгоджується із витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.11.2014 року, індексовий номер витягу: 29858607.

Згідно повідомлення Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 10.10.2017 року за номером 3.4-16/3-14-157, до повноважень управління не віднесені функції з формування та зберігання реєстраційних справ з напрямку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі наказу Міністерства юстиції України від 23.06.2011 року за № 1707/5.

Указом Президента України від 09.12.2010 року за № 1085/2010 « Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади « було утворено Державну реєстраційну службу України.

З 01.05.2016 року всі органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України припинили свою діяльність.

Від Миколаївського міського управління юстиції до відповідного виконавчого органу Миколаївської міської ради реєстраційні справи з напрямку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень по м. Миколаєву, сформовані з 01.01.2013р. по 30.04.2016 року не передавались.

За повідомленням архівного відділу Миколаївської міської ради від 12.02.2018 року за номером Ч-30/23.03-02, правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_7 , на зберігання не надходило.

Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 27.03.2018 року за номером 19.02.02.10/2010/18 надані завірені копії правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_2 , які роздруковані з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За договором купівлі-продажу, (серія та номер 221, виданий 12.09.2000 року, товарною біржею «Нерухомість-Сангай», ОСОБА_6 став власником квартири АДРЕСА_2 .( реєстровий номер 7102 від 19.09.2000).

23 червня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване товариство 1407", в особі директора Щербакова О.В., та ОСОБА_2 укладено договір купівлі продажу, за умовами якого товариство продало, а ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 .

Даний договір 23.06.2016 року було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міщенко М.В. за реєстровим №364. Того ж дня право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

08.09.2014 року зареєстрований Статут Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване підприємство 1407", власником якого являється ОСОБА_6

Рішенням засновника від 15.06.2016 року з посади директора товариства звільнений ОСОБА_6 та призначений на посаду директора ОСОБА_7

Протоколом загальних зборів товариства від 22.06.2016 року вирішено питання щодо продажу нерухомого майна, належного товариству на праві приватної власності, квартири АДРЕСА_2 , та постановлено укласти у встановленому законом порядку, нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу даного майна , вартістю 94800 грн. директором товариства ОСОБА_7 .

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. В силу ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Разом з тим, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності.

Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Як встановлено матеріалами справи, станом на час укладання договору купівлі-продажу від 23.06.2016 року власником спірної квартири було ТОВ "Спеціалізоване товариство 1407", його право власності не оспорено, як і відсутні вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу даного нерухомого майна.

Згідно до роз`яснень п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", не є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Рішенням суду не може бути зобов`язано здійснити реєстрацію, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства-свободі договору. Вимога про визнання правочину (договору ) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом.

За п. 10 даної Постанови, ст.216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна. У цьому разі майно може бути витребувано шляхом подання віндикаційного позову.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації ( статті 19,27 Закону України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень".

Відповідно до пунктів 21, 22, 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" (що застосовується при розгляді цивільних справ у відповідності до постанови Верховного Суду №362/7939/15-ц від 04.10.2018 року) спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Відповідно до п.5 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Згідно пункту 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387,388 ЦК України. Пунктом 19 вказаної постанови передбачено, ще застосовуючи положення ст.387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст. 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презумує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду (ч.3 ст.397 ЦК України).

Відповідно до п. 23 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" судам роз`яснено, що відповідно до ст.387 ЦК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

В силу п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Так, для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику. Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.

Відповідно до статті 388 ЦК України набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.

Під час розгляду позову про витребування майна відповідач, згідно зі статтею 388 ЦК України, має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). В такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК України), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню у справі за позовом про витребування майна.

Разом з цим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача також не є безспірним доказом добросовісності набувача.

Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Суд також зазначає, що договір дарування квартири від 23.04.1998 року може підтверджувати факт набуття права власності на спірну квартиру у квітні 1998 року, але на даний час у відповідності до чинного законодавства право власності належить іншій особі, право власності на яке не скасовано. Та таких вимог позивачем не заявлено.

В силу статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, серед іншого, роз`яснює сторонам їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, сприяє учасникам процесу в реалізації ними прав, передбачених законом.

На виконання даних вимог,ухвалою суду від 05 грудня 2018 року явка позивача була визнана обов`язковою для можливості реалізації прав, передбачених чинним законодавством, в тому числі і на уточнення позовних вимог, однак даним правом позивач не скористався, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутності.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З приписами ст. 264 ЦПК України, аід час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно ст. 265 ЦПК України, рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. У вступній частині рішення зазначаються: 1) дата і місце його ухвалення; 2) найменування суду; 3) прізвище та ініціали судді або склад колегії суддів; 4) прізвище та ініціали секретаря судового засідання; 5) номер справи; 6) ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи; 7) вимоги позивача; 8) прізвища та ініціали представників учасників справи. В описовій частині рішення зазначаються: 1) стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача; 2) заяви, клопотання; 3) інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо). 4. У мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування. У резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог; 2) розподіл судових витрат; 3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; 4) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними ( п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України").

Європейський Суд вказав, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визнано тільки у світлі конкретних обставин ( "Проніна проти України", "Сєрявін та інші проти України").

Враховуючи вище викладене, суд не виходить за межі позовних вимог, і вважає, що вибраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає вимогам ст.16 ЦК, а за такого, приходить висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, що не позбавляє права позивача звернутись за захистом своїх прав, у спосіб, визначений законом.

При цьому суд не дає оцінки вчиненим після 1998 року правочинам, оскільки це не входить до предмету заявлених позовних вимог.

ОСОБА_1 вважає себе власником квартири, право на яке не визнає ОСОБА_2 , в той же час існує державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_6 , ТОВ "Спеціалізоване підприємство 1407", у подальшому - за ОСОБА_2 , та право на яке ніким не оспорено.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст.10-12, 76-81, 158, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно та витребування з чужого незаконного володіння нерухомого майна, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване підприємство 1407", третя особа: ОСОБА_3 , третя особа: Приватний Нотаріус ОСОБА_4 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає АДРЕСА_3 .

Відповідач : ОСОБА_2 , АДРЕСА_8 .

Треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване підприємство 1407", місце знаходження: м. Миколаїв, вул. Кобера, 69-а.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_9

Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Міщенко Марія Володимирівна, місце знаходження: АДРЕСА_10 .

Повний текст рішення виготовлений: 22 травня 2019 року

Суддя Н.П. Черенкова