П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 242/42/19

Номер провадження 22-ц/804/2268/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Баркова В.М., Мироненко І.П.,

секретар судового засідання Сидельнікова А.В.,

сторони :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Український Бізнес Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український Бізнес Банк» Білої Ірини Володимирівни,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 червня 2019 року у складі судді Черкова В.Г.,

В С Т А Н О В И В:

08 січня 2018 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який мотивував тим, що 22 жовтня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, за умовами якого позивач отримав кредитні кошти у розмірі 5 000 000 грн. з кінцевим терміном повернення до 22 жовтня 2011 року. З метою забезпечення виконання цього зобов`язання між сторонами було укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого позивач передав в іпотеку належне йому на праві приватної власності нерухоме майно. Заочним рішенням Печерського районного суду м.Києва з позивача на користь відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 450 022 грн. та судові витрати. Постановою апеляційної інстанції це рішення змінено та зменшено суму заборгованості до 6 221 822,06 грн., в іншій частині рішення залишено без змін. Також, іншим заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва в рахунок погашення заборгованості у розмірі 6 150 022,06 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 . Рішення набрали законної сили. В подальшому в Печерському районному суді м. Києва розглядалася цивільна справа № 757/48856/16-ц, де відповідачем до позивача було заявлено вимогу про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором вже у розмірі 23 061 217,05 грн.. Вважає, що відповідач умисно не виконував рішення суду, яке набрало законної сили, та яким стягнуто з нього борг у розмірі 6 150 022,06 грн., щоб в подальшому подати новий позов зі збільшеним розміром заборгованості. На звернення позивача Банк нарахував йому станом на 14 вересня 2018 року заборгованість за кредитним договором в сумі 24 982 224,43 грн.. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач продовжує нараховувати відсотки після закінчення строку дії кредитного договору. На підставі викладеного просить встановити, що станом на 23 травня 2018 року заборгованість за кредитним договором становить 6 221 822,06 грн. та зобов`язати відповідача припинити зловживання своїми правами, наданими кредитним договором в частині нарахування процентів, комісії та штрафу.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 20 червня 2019 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги про зобов`язання припинення зловживання правами в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги вмотивовані тим, що звертаючись до суду з позовом за захистом порушених прав, позивач посилався на зловживання відповідачем права позичальника щодо подальшого нарахування відсотків за кредитним договором поза межами його дії. Письмова вимога банку про дострокове погашення заборгованості по кредиту №70/Ф до позичальника була пред`явлена 20 січня 2010 року вих.№60.73, після чого було подано до суду позов про стягнення заборгованості та позов про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вважає, що направивши позичальнику письмову вимогу відповідно до п.5.1 Договору іпотеки про дострокове погашення кредиту, банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився суд при розгляді справи про звернення стягнення на предмет іпотеки і задовольнив позовні вимоги ПАТ «Український Бізнес Банк». Таким чином, з 20 лютого 2010 року банк повинен був нарахувати проценти від суми позики. Однак, з наявних у справі доказів, а саме довідки про розрахунок заборгованості від 14 вересня 2018 року, вбачається, що банк продовжує нараховувати проценти з урахуванням умов договору і на даний час, хоча строк договору закінчився 22 жовтня 2011 року. таким чином, доводи апеляційної скарги аналогічні обставинам, якими обґрунтована позовна заява.

Відповідач скористався правом на подачу відзиву, з якого вбачається, що позичальник, звертаючись до суду з такими вимогами про нібито зловживання кредитора його правами, нехтує обов`язками як позичальника, так і процесуальними обов`язками, оскільки не виконує рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2018 року. До того ж позичальник не зазначає, в чому саме порушене його майнове право станом на день подання позовної заяви. Вважає рішення законним, таким, що не підлягає скасуванню.

Позивач і відповідач в судове засідання не з`явились, про дату час і місце розгляду справи повідомлені належним чином поштовими відправленнями, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення таких відправлень. Крім того, позивач повідомлений через представника телефонограмою, зареєстрованою в журналі реєстрації телефонограм апеляційного суду за №388 (а.с183).

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справі, що позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, вказує на те, що рішенням судів, які набрали законної сили, з нього на користь відповідача стягнуто заборгованість у розмірі 6 221 822,06 грн.. Такий розмір заборгованості станом на 27.01.2010 року встановлений рішенням апеляційного суду від 23.05.2018 року. Крім того, є рішення суду про звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за кредитом. Рішення не виконувалося протягом трьох років не з вини боржника. Але у відповідача вже відсутні правові підстави для подальшого нарахування процентів, комісії та штрафу, що призвело до збільшення розміру заборгованості за розрахунком кредитодавця.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, надані докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, прийшов до наступного.

Згідно з умовами кредитного договору від 22 жовтня 2008 року № 70/Ф, укладеного між АБ «Український Бізнес Банк», правонаступником якого є ПАТ «Український Бізнес Банк», та ОСОБА_1 , останній отримав кредит у розмірі 5 000 000 грн. зі строком повернення до 22 жовтня 2011 року та сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20% річних. (а.с.8-9)

Згідно з договором іпотеки від 22 жовтня 2008 року, укладеного між АБ «Український Бізнес Банк», правонаступником якого є ПАТ «Український Бізнес Банк», та ОСОБА_3 , яка виступає майновим поручителем ОСОБА_1 , забезпечено вимогу іпотеко держателя, що випливає з кредитного договору від 22.10.2008 року № 70/Ф та додаткових угод до нього. Предметом іпотеки є квартира загальною площею 126,70 кв.м., жилою площею 48,80 кв.м., яка складається з трьох кімнат, за адресою: АДРЕСА_3 ; квартира загальною площею 84,30 кв.м., жилою площею 55,00 кв.м., яка складається з трьох кімнат, за адресою: АДРЕСА_4 . (а.с.11-13).

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 травня 2010 року у цивільній справі № 2-1465/10 за позовом АБ «Український Бізнес Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 70/ф від 22.10.2008 року та звернення стягнення на заставне майно, позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь АБ «Український Бізнес Банк» заборгованість за кредитним договором № 70/Ф від 22 жовтня 2008 року станом на 27.01.2010 року у розмірі 6 450 022,06 грн. та судові витрати у розмірі 2 799,70 грн. У задоволенні іншої частини вимог позову - відмовлено. (а.с.20-21).

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2018 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 28.05.2010 року змінено, зменшено стягнуту суму заборгованості за кредитним договором № 70/ф від 22.10.2008 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Український Бізнес Банк» з 6 450 022,06 грн. до 6 221 822,06 грн., а в решті рішення залишено без змін. ( а.с. 25-26).

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 серпня 2012 року у цивільній справі № 2-617/2012 за позовом ПАТ «Український Бізнес Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, позовні вимоги задоволено та звернуто стягнення на предмет договору іпотеки, 22.10.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корсак А.Ю., в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № 70/Ф від 22.10.2008 року на суму 6 150 022,06 грн., що складає: сума заборгованості за кредитом - 5 000 000,00 грн., сума заборгованості за відсотками - 1 121 822,06 грн., сума заборгованості за комісією - 28 200,00 грн., а саме: квартиру загальною площею 126,70 кв.м., жилою площею 48,80 кв.м., яка складається з трьох кімнат, за адресою: АДРЕСА_3 ; квартиру загальною площею 84,30 кв.м., жилою площею 55,00 кв.м., яка складається з трьох кімнат, за адресою: АДРЕСА_4 , шляхом самостійного продажу предмету іпотеки ПАТ «Український Бізнес Банк» будь-якому покупцеві. (а.с.18-19).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року у цивільній справі № 757/48856/16-ц за позовом ПАТ «Український Бізнес Банк» до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, у задоволенні позовних вимог відмовлено. (а.с.22-24). З рішення суду вбачається, що банк, звертаючись до суду, визначив заборгованість ОСОБА_1 за кредитом станом на 24.112015 року в розмірі 23061215,05 грн.. Разом з тим в позові відмовлено.

Згідно з довідкою про заборгованість фізичної особи від 14.09.2018 року, виданої уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ААТ «УкрБізнесБанк», заборгованість ОСОБА_1 станом на 14.09.2018 року складає 24 982 224,43 грн., у томі числі: за основним боргом - 5 000 000 грн., за нарахованими процентами - 17 754 296,79 грн.; за нарахованими комісіями - 1 719 835,64 грн.; штраф 500 000,00 грн. та інша заборгованість - 8 092,00 грн. (а.с.15-17).

Отже, позивач вказує, що Банк зловживає своїми правами, продовжує нараховувати проценти на інші зобов`язальні платежі на суму боргу, яка вже стягнута судовим рішенням, і за договором, який закінчив свою дію.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що в своїй позовній заяві позивач фактично оскаржує розрахунок заборгованості, який в даному випадку не породжує жодного обов`язку для позивача, оскільки такий розрахунок в сукупності з іншими доказами у справі не має для нього на даний час ніяких обов`язків. Сучасний розрахунок боргу, виконаний банком, буде оцінений під час можливого відповідного судового розгляду, якщо виникне такий спір, та йому буде надана правова оцінка, однак на даний час не порушує прав позивача. Тому суд не погодився із позицією позивача, який вважає, що відповідач таким чином порушив його право, отже, суд вірно зазначив, що не має правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем невірно обрано спосіб захисту, факт порушення його прав не доведено.

Висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Апеляційним судом перевірені доводи апеляційної скарги про те, що судом невірно застосовані норми матеріального права, оскільки позивач обрав спосіб захисту, що не суперечить положенням ЦК України, і погодитися із ними неможливо. Крім того, що позивач обрав певний спосіб захисту, він має обґрунтувати з урахуванням цих норм права факт порушення, невизнання або оспорювання саме його прав, свобод чи інтересів. І суд першої інстанції у відповідності до положень закону встановлював під час розгляду справи, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, тому залежно від установленого цілком правильно вирішив питання про відмову в задоволенні позову. Позивач вірно зазначає у скарзі, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (Постанова Верховного Суду від 06.02.2019 року №175/4753/15-ц провадження №61-8449св18). Однак існування розрахунків відповідача боргу кредитора, виконаних для власних потреб, неможливо вважати порушенням прав боржника, доки такі розрахунки не пред`явлені як претензії кредитодавця.

Неможливо також погодитися із доводами апеляційної скарги щодо невірної оцінки судом першої інстанції доказів.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 264 ЦПК України.

Суд дав вірну оцінку наданим сторонам доказам, і до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог у досліджені яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено, або їх неподання було б зумовлено поважними причинами, відповідачем апеляційному суду не надано.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 07 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя Є.Є. Мальцева

Судді В.М. Барков

І.П. Мироненко