Справа № 450/647/19 Провадження № 2/450/892/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2019 р. Пустомитівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Данилів Є.О.

при секретарі Ориняк Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до неповнолітнього ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в інтересах якого дія законний представник ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Пустомитівської РДА Львівської області,

про (предмет позову): визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1,

підстава позову (позиція позивача): позивачеві на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1. У вказаному будинку зареєстрований відповідач, який є внуком позивача. Відповідач разом із своєю матірю вибув з будинку позивача, не зняв себе з реєстраційного обліку. Позивач має намір відчужити будинок проте, реєстрація відповідача утворює труднощі.

Позиція відповідача, його законного представника: у судове засідання на виклик суду не прибули.

Позиція третьої особи: позов заперечили, про що подали письму заяву.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

28.02. 2019 року ухвала суду про відкриття провадження у справі.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

Позивачеві ОСОБА_4 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав № 32050867 від 15.11. 201 і року.

У будинку АДРЕСА_1 зареєстрований відповідач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначені обставини стверджуються копією Будинкової книги для прописки громадян проживаючих у АДРЕСА_1.

Батьками ОСОБА_2 є ОСОБА_5 та ОСОБА_3 що підтверджено Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 06.03.2002 року.

Відповідно до ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сімї. Відповідно до ч. 4 ст.156 ЖК УРСР до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з тим згідно з положеннями ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Отже, за порівняльним аналізом стст.383, 391, 405 ЦК та стст.150, 156 у поєднанні зі ст.64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення стст.383, 391 ЦК передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення ст. 405 ЦК, стст.150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сімї.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 5.11.2014 у справі № 6-158цс14, від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16.

З урахуванням того, що відповідач зареєстрований та проживав з позивачем в будинку останньої з 2002 року, тобто з часу народження, фактично однією сімєю, суд прийшов до висновку, що до правовідносин, що виникли між сторонами підлягає застосуванню вимоги ст. 405 ЦК України.

ОСОБА_2 вибув з житлового будинок АДРЕСА_1. Факт відсутності відповідача за зареєстрованим його місцем проживання підтверджується відповідними актами обстеження умов проживання згідно правил паспортного режиму від 12.12. 2017 року, 22.03.2018 року, 04.07.2018 року, 07.11.2018 року.

Встановленими обставини підтверджено відсутність відповідача за зареєстрованим місцем проживання понад один рік. Відсутні підстави щоб вважати, що відповідач своєю працею чи іншими ресурсами брав участь в утриманні будинку.

Судом враховано, що в силу ч.1 ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Дитина ж, яка досягла 10 років, має право визначати місце свого проживання спільно з батьками. Дитина, якій виповнилося 14 років, взагалі може самостійно визначати де їй проживати у випадку, якщо її батьки проживають окремо (ст. 160 СК України, ст. 29 ЦК України). Враховуючи ту обставину, що в силу свого віку відповідач самостійно обрав своє місце проживання, яке не є житловим буд. АДРЕСА_1, та не проживає в цьому будинку понад один рік, суд прийшов до висновку про під ставність заявлених позовних вимог.

Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідачів в користь позивача слід стягнути документально підтверджені понесені позивачем судові витрати, які складаються із судового збору оплаченого позивачем.

На підставі наведеного та керуючись ч. 2 ст. 247, ст.ст. 259, 263 -265, 268 ЦПК України, суд,

ухвалив:

позовні вимоги ОСОБА_4, - задоволити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 764,40 грн. (сімсот шістдесят чотири гривні 40 коп.) на користь ОСОБА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 15.03.2019 року.

СуддяЄ. О. Данилів