Справа № 303/5215/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 травня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді Фазикош Г. В.

суддів Джуги С. Д., Кожух О. А.

з участю секретаря Балаж Н. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 березня 2018 року, ухвалене суддею Камінським С. Е., повний текст рішення складено 10 квітня 2018 року, по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном та виселення і за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ПАТ КБ «Приватбанк», треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (в інтересах якого діє ОСОБА_4 ), орган опіки та піклування виконкому Мукачівської міської ради та приватний нотаріус Біловар Ірина Олександрівна про визнання недійсними договорів, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання протиправним рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року ОСОБА_1 пред`явив позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , а відповідачі хоча й зареєстровані в цьому будинку, однак з квітня 2015 року в ньому не проживають (Т.1, а.с.2).

Протягом розгляду справи в суді першої інстанції позивач збільшив розмір позовних вимог, при цьому послався на ст.116 ЖК України особи, які самовільно зайняли житло, на вимогу його власника зобов`язані негайно звільнити займане житло. У разі відмови такі особи підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого житла. Просить усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з належного позивачу ОСОБА_1 приватного житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а.с.71-72).

.

ОСОБА_7 - ОСОБА_8 пред`явила зустрічний позов до ОСОБА_1 , ПАТ КБ «Приватбанк», із залученням третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , малолітнього ОСОБА_5 (в інтересах якого діє ОСОБА_4 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради та приватний нотаріус Біловар І. О., про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання протиправним рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень.

Зустрічний позов мотивує тим, що 31 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з первісним позовом про визнання її та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (в інтересах якого діє ОСОБА_4 ) такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на спірний будинок і те, що у будинку ніхто не проживає та не зареєстрований.

При цьому в обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 надав суду недостовірну та неправдиву інформацію, що в подальшому може вплинути на винесення неправосудного рішення та порушення, як її прав та інтересів, так і членів її родини, виходячи із наступного.

В спірному будинку разом із ОСОБА_9 зареєстровані та проживають її чоловік ОСОБА_2 , який проживає та зареєстрований з 1981 року до теперішнього часу, донька ОСОБА_4 , яка проживає з 1989 року, а зареєстрована з 2006 року та малолітній онук ОСОБА_5 , який проживає та зареєстрований з народження. Позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_9 проживає в даному будинку з 1988 року, зареєстрована з 2002 року й до теперішнього часу. Загальна площа будинку становить 151,2 м.кв. житлова 58,90 м.кв. Будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0500 га, яка була надана 02 березня 1970 року виконкомом Мукачівської міської ради депутатів трудящих, в безстрокове користування для будівництва та обслуговування індивідуального жилого будинку на правах особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно в АДРЕСА_1 , і не була предметом іпотеки від 17.11.2005 року, укладеним між ОСОБА_9 та ПАТ КБ «ПриватБанк» та не передавалась в забезпечення кредитних коштів в іноземній валюті в розмірі 17 747 доларів США. Договір відступлення права вимоги між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 від 02.04.2015 року є незаконним, оскільки укладений з недодержанням вимог закону та призвів до позбавлення ОСОБА_6 та її родини, в тому числі малолітньої дитини, єдиного житла.

Відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу фінансування під відступлення права грошової вимоги одна сторона - фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони клієнта за плату. У будь-якому факторингу фактор є тільки банк або інша фінансова установа та клієнт фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

В даному випадку не було дотримано вимоги законодавства відносно суб`єктного складу. Крім того, для уступки права вимоги потрібна індивідуальна ліцензія НБУ, яка була відсутня у відповідача на момент укладення правочину, договору відступлення прав вимоги. Більше того, спірний будинок підпадає під дію Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника, загальна площа якого не перевищує 250 кв.м. (Т.1, а.с.155-161).

Протягом розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_9 розмір позовних вимог збільшила, остаточно просила:

1) визнати недійсним договір поруки від 21 жовтня 2014 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , щодо виконання ОСОБА_9 зобов`язань за кредитним договором № MKA1GK00000040 від 16.11.2005 року;

2) визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 02 квітня 2015 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 ;

3) витребувати житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння;

4) визнати протиправним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09.06.2015 року (Т.2, а.с.73-79).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29 березня 2018 року в первісному позові, з урахуванням збільшених позовних вимог, про усунення перешкод в користуванні будинком та виселення - відмовлено.

Зустрічний позов, з урахуванням збільшених позовних вимог, задоволено частково. Визнано недійсним договір відступлення права вимоги, укладений 02 квітня 2015 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 . Витребувано на користь ОСОБА_10 житловий будинок під літерою А загальною площею 118,40 кв.м, житловою площею 58,9 кв.м, сарай під літерою Б, вбиральня під літерою В, споруди, мощення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 із чужого володіння ОСОБА_1 В решті вимог зустрічного позову відмовлено (Т.2, а.с.119-124).

На це рішення ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу. Скаржник зазначає, що місцевий суд неправильно визначив характер оспореного договору про відступлення права вимоги від 02.04.2015 року та неправомірно визнав цей договір недійсним. Крім того, місцевий суд не врахував, що відповідно до п. 1 ст. 1 Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій застосовується за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, чого у даній справі категорично не встановлено. У зв`язку з цим скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити (Т.2, а.с.126-129).

У судовому засіданні в апеляційній інстанції представник АТ КБ «Приватбанк» Гриниха Т. Ю. скаргу підтримала та просила задовольнити.

Позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_9 та її представник ОСОБА_11 проти скарги заперечили та просили її відхилити.

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновків, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно вимог ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України однією з підстав недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення сторонами вимог, які встановлені частиною першої статті 203 ЦК України.

У відповідності до ч.1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Згідно вимог ч.2 ст.1077 ЦК України, зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

У відповідності до положень, викладених у ч.1 ст.1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт.

Відповідно до ч.2 ст.1079 ЦК України, клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Згідно ч.3 вказаної статті цього Кодексу , фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуте відчужене без згоди власника нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України позичальника або майнового поручителя за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, а також якщо загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Згідно вимог п.3 ст.1 цього Закону, кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

З матеріалів справи слідує, що між сторонами існує спір щодо будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на правах особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно від 2 березня 1970 року, виконкомом Мукачівскої міської ради надано ОСОБА_12 право безстрокового користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . На вказаній ділянці забудовник зобов`язався побудувати житловий одно або двохповерховий будинок.

Побудований будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0500 га, яка була надана в безстрокове користування для будівництва та обслуговування індивідуального жилого будинку на правах особистої власності в АДРЕСА_1 .

В будинку зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3

15 листопада 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу будинку по АДРЕСА_1 , за умовами якого покупцем цього будинку є ОСОБА_9

Далі, 16 листопада 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_9 було укладено кредитний договір № MKA1GK00000040 на суму 17 747 доларів США, а 17 листопада 2005 року між цими самими сторонами іпотечний договір. Предметом іпотеки є будинок по АДРЕСА_1 , яким забезпечується виконання зобов`язань за кредитним договором № MKA1GK00000040 від 16.11.2005 року.

21 жовтня 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки. Предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_9 зобов`язань за кредитним договором № MKA1GK00000040 від 16.11.2005 року.

02 квітня 2015 року, у зв`язку з виконанням поручителем всіх істотних умов договору поруки, між ПАТ КБ «Приватбанк» та поручителем ОСОБА_1 укладено договір відступлення прав вимоги. За цим договором ПАТ КБ «Приватбанк» передав, а ОСОБА_1 прийняв права вимоги за іпотечним договором від 17.11.2005 року, який забезпечує виконання умов кредитного договору № MKA1GK00000040 від 16.11.2005 року, та внаслідок укладення якого до ОСОБА_1 переходять всі права первісного іпотекодержателя.

Однак, вказаний договір відступлення прав вимоги укладений з недодержанням вимог Цивільного кодексу України, а саме ч. 2 ст. 1079 ЦК України, відповідно до положень якої клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Водночас, ОСОБА_1 не є суб`єктом підприємницької діяльності, уклав цей договір з банком як фізична особа.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2018 року (справа № 465/646/11).

Так, відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ.

Як вбачається з встановлених судами обставин, з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичних осіб, які не можуть надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права.

Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор банк або інша фінансова установа.

Крім того,колегія суддів констатує, що договір відступлення прав вимоги суперечить положенням п. 3 ст. 1 Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно якої кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

За цих обставин обґрунтовано місцевий суд зустрічний позов задовольнив частково та визнав недійсним договір відступлення прав вимоги від 02.04.2015 року і витребував на користь ОСОБА_9 будинок по АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_1

Щодо вимоги про визнання недійсним договору поруки від 21 жовтня 2014 року, то такий договір укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , ними не оспорюється. ОСОБА_7 - ОСОБА_8 не є стороною договору поруки, такий не порушує її прав та інтересів, а навпаки забезпечує виконання зобов`язань перед ПАТ КБ «Приватбанк». Отже, підстав для визнання договору поруки недійсним немає.

Вимога про визнання протиправним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09.06.2015 року до задоволення не підлягає, оскільки державний реєстратор в якості відповідача вказаний не був, а питання про його залучення в суді першої інстанції не ставилося. Отже, суд не вправі покладати обов`язки на особу, яка не брала участі в справі. Крім того, підставою внесення запису до державного реєстру став договір про відступлення прав вимоги, а визнання цього договору недійсним є підставою для анулювання відповідного запису.

Щодо первісних вимог про виселення, то такі пред`являлися виходячи з того, що позивач ОСОБА_1 є власником будинку по АДРЕСА_1 а відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_9 та ОСОБА_4 самовільно зайняли житло, а отже на вимогу власника зобов`язані негайно його звільнити. Разом з тим, задоволення зустрічного позову про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги та витребування цього будинку на користь ОСОБА_9 з незаконного володіння ОСОБА_1 свідчить про безпідставність вимог останнього.

За цих обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає.

Враховуючи наведене, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» залишити без задоволення

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 травня 2019 року.

Головуючий

Судді