Справа № 350/1721/18
Провадження № 22-ц/4808/1154/19
Головуючий у 1 інстанції Бейко А. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі продаж транспортного засобу та повернення автомобіля, з апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 01 липня 2019 року, постановленого суддею Бейком А.М.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У вересні 2018 року позивач звернувся до суду із даним позовом та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 08 вересня 2016 року марки «LANDWIND Х6 COMFORTABLE», 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_6 НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , зареєстрований за ОСОБА_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , видане територіальним сервісним центром №2642 в Івано-Франківській області як такий, що вчинений внаслідок зловмисної домовленості між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , та повернути автомобіль.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що був власником вищезгаданого транспортного засобу. У червні 2018 року при зверненні до територіального сервісного центру м. Івано-Франківська за довідкою для оформлення субсидії дізнався, що автомобіль був перереєстрований 08 вересня 2016 року на нового власника за договором купівлі-продажу,

згідно якого автомобіль проданий ОСОБА_5 своєму батьку ОСОБА_2 за 10 000 гривень.

Згідно довіреності від 11 січня 2013 року, виданої позивачем на ім`я ОСОБА_5 з правом керувати належним ОСОБА_4 транспортного засобу НОМЕР_5 транспортним засобом марки LANDWIND X6 COMFORTABLE 2008 року та посвідченої приватним нотаріусом Дорошенко О.В., позивач надав відповідачу ОСОБА_5 та його дружині ОСОБА_5 право укладати від його імені договори цивільно-правового характеру щодо розпорядження та користування даним транспортним засобом, одержувати за ними належні власнику грошові суми. Однак, за відчужений своєму батькові автомобіль ОСОБА_5 гроші позивачу не повернув.

Зазначає, що син ОСОБА_5 , який діяв за довіреністю, фактично вступив у змову зі своїм батьком, ОСОБА_2 , з метою одержати власну чи обопільну вигоду або створити негативну ситуацію для позивача. Підтвердженням цьому є те, що вони проживають в одному будинку, та ніби продали автомобіль за символічну суму - 10 000 гривень при її ринковій ціні 171923 гривні, тобто у десять разів меншу, без погодження з позивачем, не повернувши кошти з урахуванням ринкової ціни, батько-покупець жодного разу не користувався автомобілем. Наведене свідчить, що правочин вчинений внаслідок зловмисної домовленості.

Саме поняття «зловмисна домовленість», що використовується у ст. 232 ЦК України, акцентує на навмисних діях представника. ОСОБА_5 усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя (позивача) та бажав їх настання, а також існувала домовленість представника однієї сторони з іншою стороною, через що виникли несприятливі наслідки для довірителя.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно Довідки №19112 від 15 вересня 2018 року незалежного оцінювача майна ОСОБА_6 середньостатистична вартість автомобіля становить 171923 гривень, тому правочин слід визнати недійсним, а автомобіль повернути йому як власнику.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 01 липня 2019 року у задоволенні у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та повернення автомобіля відмовлено.

Скасовано арешт, накладений згідно ухвали Рожнятівського районного суду від 14 вересня 2018 року, із транспортного засобу марки «LANDWIND Х6 COMFORTABLE» 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_6 НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , зареєстрований за ОСОБА_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 , видане територіальним сервісним центром №2642 в Івано-Франківській області.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_4 отримав 11 січня 2013 року від відповідача ОСОБА_2 кошти за автомобіль, після чого приватним нотаріусом посвідчено довіреність від позивача на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_5 щодо розпорядження автомобілем марки «LANDWIND Х6 COMFORTABLE», 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_6 НОМЕР_2 . Ні позивач, ні його представник не надали достатньо доказів того, що між відповідачем ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено недійсний правочин, і він не створює юридичних наслідків та не здобуто доказів, що спірний правочин оформлений внаслідок зловмисної домовленості сторін.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На рішення суду про відмову у задоволенні позову представник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Зазначає, рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки поданих ним доказів, тому ухвалив незаконне рішення.

Щодо розписки від 11 січня 2013 року, наданої ОСОБА_4 про те, що він претензій щодо сплати коштів за автомобіль марки LANDWIND Х6 COMFORTABLE» 2008 року випуску не має, на що як доказ посилається суд, є недопустимим, недостовірним доказом, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом, поданий в порушення ч.3 ст. 83 ЦПК України, так як поданий пізніше відзиву на цивільний позов і не підтверджує того, що ОСОБА_4 отримав кошти за проданий автомобіль ОСОБА_5 . Жодних причин неможливості подання доказів (розписки від 11 січня 2013 року) у встановлений законом строк, відповідачі не представили.

У судовому засіданні представник відповідачів надав суду ксерокопію розписки 11 січня 2013 року, не пояснивши звідки вона у нього, та не представив її оригіналу на вимогу представника позивача.

Зазначена розписка є недопустимим доказом, так як не підтверджує отримання ОСОБА_4 коштів за автомобіль, проданий ОСОБА_5 , а свідчить про те, що ОСОБА_4 не має претензій до сплати коштів за користування автомобілем іншою особою, а не ОСОБА_5 Доказів того, що відповідачі повернули кошти ОСОБА_4 за проданий автомобіль ними суду не представлено, як і не представлено оригіналу розписки про виконання грошового зобов`язання.

Відповідачі правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Копіями відповіді приватного нотаріуса від 14 червня 2018 року та доручення від 13 січня 2013 року підтверджено, що приватним нотаріусом Дорошенко О.В. 13 січня 2013 року було посвідчено довіреність від ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_5 щодо розпорядження автомобілем марки «LANDWIND Х6 COMFORTABLE», 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_6 НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 (а.с.6-7).

Копіями відповіді територіального сервісного центру від 23 червня 2018 року, технічного паспорта НОМЕР_4 та договору купівлі - продажу 2642/2016/056602 від 08 вересня 2016 року підтверджено, що ОСОБА_4 в особі ОСОБА_5 відчужив ОСОБА_2 автомобіль марки «LANDWIND Х6 COMFORTABLE», 2008 р.в., шасі № НОМЕР_6 НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 за 10 000 гривень (а.с.8-10).

Копією довідки про середньостатистичну, ймовірно можливу вартість автомобіля підтверджено, що на 15 серпня 2018 року вартість автомобіля марки «LANDWIND Х6 COMFORTABLE», 2008 року випуску могла б орієнтовно становити 171 923 гривень (а.с.11).

Копією розписки від 11 січня 2013 року позивач ОСОБА_4 підтвердив, що матеріальних претензій до сплати за автомобіль марки «Лендвінд» НОМЕР_8 не має (а.с.67).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника апелянта, який вимоги скарги підтримав, відповідача ОСОБА_2 , та його представника, які вимоги скарги заперечили, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою ст. 15, частиною 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права чи інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Підставою для звернення позивача до суду стало вчинення договору купівлі-продажу автомобіля марки «LANDWIND Х6 COMFORTABLE», 2008 р.в., шасі № НОМЕР_6 НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 за 10 000 гривень між ОСОБА_5 , якому згідно довіреності позивач надав право користування та розпорядження автомобілем, та його батьком ОСОБА_2 , що вважає зловмисною домовленістю.

Судом встановлено, що позивачу на праві власності належав автомобіль LANDWIND Х6 COMFORTABLE», 2008 р.в., шасі № НОМЕР_6 НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 .

11 січня 2013 року позивач ОСОБА_4 видав ОСОБА_5 нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив ОСОБА_5 та його дружину ОСОБА_5 керувати з правом використання автомобіля за межами України, а також розпоряджатися (продати, обміняти, заставити, здати в оренду), належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 транспортним засобом марки LANDWIND Х6 COMFORTABLE», 2008 р.в., шасі № НОМЕР_6 НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 . Згідно довіреності надано право представляти інтереси власника в органах нотаріату, Державтоінспекції або в будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях з усіх питань, пов`язаних з експлуатацією та відчуженням транспортного засобу, при потребі одержати свідоцтво про реєстрацію для поїздки за кордон, зняти транспортний засіб з обліку і одержати транзитні номери, укладати від імені власника договори цивільно-правового характеру щодо розпорядження та користування транспортним засобом, одержувати за ними належні власнику грошові суми, у випадку спричинення транспортним засобом в результаті ДТП пошкодження іншим особам чи заподіяння шкоди іншим транспортним засобам під час керування, укладати при необхідності від імені власника угоди про відшкодування заподіяної шкоди, одержувати та сплачувати за такими угодами грошові суми, страхувати транспортний засіб (а.с.7).

Згідно договору купівлі-продажу від 08 вересня 2016 року ОСОБА_4 в особі ОСОБА_5 продав ОСОБА_2 , який є його батьком, автомобіль LANDWIND Х6 COMFORTABLE», 2008 р.в., шасі № НОМЕР_6 НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 за ціною 10 000 гривень (а.с. 10).

Згідно відповіді Територіального сервісного центру №2641 від 23 червня 2018 року позивач дізнався, що автомобіль LANDWIND Х6 COMFORTABLE», 2008 р.в., шасі № НОМЕР_6 НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 перереєстрований на нового власника за договором купівлі-продажу (а.с. 8-9).

У силу ст. 237, ч. 3 ст.238 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному, що є його обов`язком. Також до обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителя на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Матеріалами справи підтверджується та в судовому засіданні встановлено, що у відповідачів при укладенні договору купівлі-продажу не було зловмисної домовленості з метою отримання вигоди, оскільки право розпорядження автомобілем передбачено довіреністю, тобто дії представника здійснювалися в межах наданих йому повноважень від ОСОБА_4 . Також не встановлено жодних негативних наслідків для довірителя, а його незгода полягає виключно у неотриманні коштів за відчужений автомобіль, що не є підставою для визнання правочину недійсним згідно заявлених позовних вимог.

Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Суд першої інстанції правильно вважав, що при вчиненні договору купівлі продажу автомобіля за обставинами даної справи не встановлено умислу відповідачів на вчинення правочину всупереч інтересам довірителя чи спричинення для нього несприятливих наслідків.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Позивач 11 січня 2013 року добровільно видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_5 та його дружину експлуатувати та розпоряджатися спірним автомобілем, у тому числі продавати за ціною та на умовах на власний розсуд уповноваженого, одержувати за ними належні власнику грошові суми.

Колегія суддів вважає, що видаючи довіреність, позивач мав усвідомлювати, що наділив ОСОБА_5 правом продажу автомобіля будь-якій особі і на умовах, визначених повіреним на власний розсуд. Вказана довіреність з часу її видачі позивачем не оспорювалася.

ОСОБА_5 , діючи в межах повноважень, наданих йому довіреністю, вчинив правочин щодо продажу спірного автомобіля своєму батьку за ціною у розмірі 10 000 гривень, що не суперечить вираженій волі позивача у нотаріально засвідченій довіреності, яка відповідає вимогам цивільного законодавства.

Вчиняючи правочин, предметом якого є спірний автомобіль, відповідач діяв в межах чинного законодавства із урахуванням повноважень, наданих позивачем на підставі довіреності. Неповернення позивачу виручених коштів від продажу автомобіля не позбавляє його права звернутися до суду із відповідним позовом з метою захисту своїх прав у зв`язку із неналежним виконання договору доручення.

Крім цього, позивач просив повернути йому автомобіль.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно письмової розписки від 11 січня 2013 року, тобто у день посвідчення довіреності, матеріальних претензій до сплати за автомобіль Ленвінд №АТ2887 не має (а.с.67).

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 зазначив, що суд помилково взяв до уваги розписку і зробив висновок, що позивач отримав кошти за автомобіль, насправді розписка не підтверджує отримання коштів за автомобіль, проданий ОСОБА_5 , а свідчить про те, що ОСОБА_4 не має претензій до сплати коштів за користування автомобілем іншою особою, а не ОСОБА_5 .

У засіданні апеляційного суду представник апелянта подав оригінал розписки, який відповідає копії, яка була надана суду першої інстанції відповідачами, тому не можна вважати, що суд дав неправильну оцінку цьому документу.

У засіданні апеляційного суду після подачі оригіналу розписки представник позивача пояснив, що кошти за автомобіль позивачу ОСОБА_4 заплачено, але не відповідачами, а дружиною відповідача ОСОБА_5 , яка також мала право на розпорядження за довіреністю.

Матеріалами справи підтверджено сплату ОСОБА_4 коштів за автомобіль та доводи апелянта наведеного не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, тому законне рішення суду першої інстанції не може бути скасовано у апеляційному порядку.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 01 липня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 09 жовтня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта