Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

місто Київ

справа № 153/253/17

провадження № 61-35941св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Іващука В. А., Ковальчука О. В., Якименко М. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у лютому 2017 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 4 000, 00 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на 28 лютого 2017 року, становило 108 214, 58 грн.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що вона 28 квітня 2012 року надала відповідачу позику у розмірі 2 000, 00 дол. США з терміном повернення до 01 січня 2013 року, про що свідчить розписка, складена особисто відповідачем.

Також 01 червня 2012 року позивач надала відповідачу позику у розмірі 2 000, 00 дол. США з терміном повернення до 01 січня 2013 року, про що відповідачем складена розписка.

В обумовлений сторонами термін відповідач позику не повернула.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності. При цьому, позивач не зверталась до суду із письмовою заявою про поновлення пропущеного строку із зазначенням поважних причин його пропуску.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що заявлені в усному клопотанні позивачем причини пропуску позовної давності не є поважними, а тому суд застосував правила про наслідки спливу позовної давності та відмовив у задоволенні позову.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 20 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року скасовано; ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 000, 00 дол. США суми боргу за договорами позики, укладеними 28 квітня 2012 року та 01 червня 2012 року, що відповідно до офіційного курсу Національного банку України, встановленим на 28 лютого 2017 року, становить 108 214,68 грн. Здійснено розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та допущено порушення норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції встановив поважність причин пропуску позивачем позовної давності, яка довела, що відповідач останній раз гарантувала повернення позики 01 січня 2017 року, оскільки тривалий час перебувала за межами України, що утруднювало спілкування сторін.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій ОСОБА_2 у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заявник просила скасувати рішення Апеляційного суду Вінницької області від 20 червня 2017 року. Залишити в силі рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права. Заявник, вважає. що суд неналежно оцінив докази у справі та вийшов за межі своєї компетенції. Зазначає, що судами взагалі не досліджувалось питання встановлення факту позики, не доведена та обставина, що повернення позики гарантувалося з 01 січня 2017 року, відсутні докази, що позивач тривалий час намагалася повернути позику, а перебування відповідача за кордоном не є перешкодою для звернення до суду. У зв`язку із цим, на переконання заявника, висновки суду апеляційної інстанції щодо поважності причини пропуску позивачем позовної давності є надуманими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У серпні 2017 року ОСОБА_1 направила заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_2 Просила відхилити касаційну скаргу та залишити рішення суду апеляційної інстанції без змін. Зазначила, що нею пропущено позовну давності з поважних причин, оскільки відповідач, яка була її приятелькою, тривалий час запевняла її, що згодом поверне позику. Відповідач, посилаючись на життєві труднощі, просила відтермінувати строк повернення позики, на що позивач погоджувалась, ураховуючи приятельські відносини між ними. Також позивач вважає, що посилання на недоведеність факту позики є таким, що вводить суд касаційної інстанції в оману, оскільки в судах першої та апеляційної інстанцій відповідач цього факту не заперечувала.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 .

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у липні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом правил частини першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 28 квітня 2012 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 суму в 2 000, 00 дол. США та зобов`язалась повернути їх до 01 січня 2013 року, в заставу залишила правовстановлюючі документи на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Також 01 червня 2012 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 ще 2 000, 00 дол. США та зобов`язалась повернути їх до 01 січня 2013 року.

Сума позики (загальна сума 4 000, 00 дол. США) отримана відповідачем ОСОБА_2 , про що вона власноручно склала розписки від 28 квітня 2012 року та 01 червня 2012 року відповідно.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

В оцінці доводів касаційної скарги, законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення Верховний Суд керується положеннями ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своєю правовою природою розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначений правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Аналізуючи правову природу спірних правовідносин, суди першої та апеляційної інстанцій правильно виходили з того, що відповідно до розписки від 28 квітня 2012 року ОСОБА_2 отримала від позивача позику у розмірі 2 000, 00 дол. США та зобов`язалася повернути її не пізніше 01 січня 2013 року, та відповідно до розписки від 01 червня 2012 року ОСОБА_2 отримала від позивача позику у розмірі 2 000, 00 дол. США та зобов`язалася повернути її не пізніше 01 січня 2013 року. Зазначені розписки складені та підписані ОСОБА_2 , що підтверджує боргове зобов`язання позичальника, містять умови отримання позичальником у борг грошових коштів та зобов`язання їх повернення не пізніше 01 січня 2013 року. Свої зобов`язання відповідач не виконала, а тому вимоги позивача про стягнення суми заборгованості за договором позики є обґрунтованими.

Відповідач рішення суду першої інстанції в частині висновків щодо правової природи правовідносин між сторонами не оскаржує, таким чином погодившись із такими висновками, у касаційній скарзі просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Щодо вимоги ОСОБА_2 про застосування строків давності, то Верховний Суд вважає за необхідне заначити таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості захистити своє право в примусовому порядку через суд.

Враховуючи викладене, початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд апеляційної інстанції встановив і мотивовано зазначив, що строк виконання відповідачем зобов`язання встановлений до 01 січня 2013 року, тобто перебіг позовної давності почався наступного дня після 01 січня 2013 року. Відповідно, позовна давність за заявленими ОСОБА_1 вимогами закінчилася 02 січня 2016 року. Суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що порушене право ОСОБА_1 невиконанням ОСОБА_2 зобов`язання за договорами позики підлягає захисту відповідно до положень частини п`ятої статті 267 ЦК України, оскільки заявлені позивачем причини пропуску позовної давності судом апеляційної інстанції обґрунтовано визнанні поважними.

Надання захисту судом в разі пропущення особою позовної давності у разі визнання причин цього поважними належить до повноважень суду апеляційної інстанції, відноситься до питань факту і встановлення обставин справи, а тому не підлягає переоцінці судом касаційної інстанції.

Визнавши причини пропуску позовної давності поважними, апеляційний суд дослідив зібрані у справі докази, надав їм належну правову оцінку, а тому доводи касаційної скарги у цій частин стосуються переоцінки доказів та встановлення обставин справи, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги щодо природи спірних правовідносин між сторонами також підлягають відхиленню, оскільки суд першої інстанції зробив висновок, що між сторонами існують відносини із договору позики. Заявник у цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувала, а отже погодилася з ними.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, на виконання вимог статей 367, 374 ЦПК України дослідив всі наявні у справі докази у сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, скасував рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини

(далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Верховний Суд врахував, що доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а фактично зводяться до переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко