Справа № 352/957/18
Провадження № 22-ц/4808/224/19
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Томин О.О.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Івано-Франківського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою Івано-Франківського обласного центру зайнятості на рішення Тисменицького районного суду, постановлене у складі судді Хоминець М.М. 30 листопада 2018 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

29.05.2018 року Івано-Франківський обласний центр зайнятості звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Позов мотивований тим, що 26.04.2011 року ОСОБА_1 звернувся в Тисменицький районний центр зайнятості з метою пошуку роботи. 04.05.2011 року відповідачу надано статус безробітного та з 03.05.2011 року розпочато виплату допомоги по безробіттю.

Під час інформаційного обміну щодо надання та використання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців виявлено факт подання ОСОБА_1 недостовірних даних на момент набуття статусу безробітного, а саме приховано факт перебування у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 згідно трудового договору від 12.07.2007 року, який на момент реєстрації ОСОБА_1 в Тисменицькому районному центрі зайнятості не був розірваний.

Наказом Тисменицького районного центру зайнятості від 23.12.2011 року №НТ111223 відповідачу припинено виплату допомоги по безробіттю та знято з обліку відповідно до п. 20 Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних, затвердженого постановою КМУ від 14.02.2007 року №219 (у редакції, чинній на дату прийняття наказу).

Посилаючись на те, що допомога по безробіттю в сумі 3915,23 грн. за період з 03.05.2011 року по 23.12.2011 року отримана ОСОБА_1 незаконно, позивач просив стягнути з відповідача кошти в сумі 3915,23 грн. та витрати по оплаті судового збору в сумі 1762 грн.

Рішенням Тисменицького районного суду від 30 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі Івано-Франківський обласний центр зайнятості посилається на незаконність рішення суду.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що відповідачем правомірно отримано допомогу по безробіттю в період з 03.05.2011 року по 23.12.2011 року. Судом безпідставно не взято до уваги того, що під час реєстрації в Тисменицькому районному центрі зайнятості відповідач надав недостовірні відомості про себе, а саме приховав факт перебування у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2

Визнання відповідачем вказаного факту підтверджується рішенням Івано-Франківського міського суду від 19.08.2014 року у справі №344/10739/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 12.07.2007 року по 13.03.2014 року.

Також апелянт зауважує, що відповідач подає різні відомості, що стосуються обставин справи, і таким чином вводить суд в оману, оскільки в апеляційній скарзі від 03.04.2013 року у справі №2а-356/12/0970 він зазначив, що не допустив умисного невиконання обовязку щодо повідомлення центру зайнятості про обставини, які впливають на умови виплати соціальної допомоги, так як не перебував у трудових відносинах на момент виплати допомоги по безробіттю і взагалі з 28.11.2005 року ні з ким не перебував у трудових відносинах та нічого не знав про існування трудового договору, зареєстрованого в Івано-Франківському міському центрі зайнятості 12.07.2007 року, в той час як у відзиві на позовну заяву від 08.08.2018 року у справі №352/957/18 відповідач визнав факт укладення 12.07.2007 року безстрокового трудового договору з ФОП ОСОБА_2, який зареєстрований в Івано-Франківському міському центрі зайнятості, вказавши, що 31.03.2011 року вказаний трудовий договір розірваний і він звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечив. Зазначив, що апелянт безпідставно посилається на рішення Івано-Франківського міського суду від 19.08.2014 року у справі №344/10739/14-ц, яким з ФОП ОСОБА_2 стягнуто на його користь невиплачену заробітну плату за період з 12.07.2007 року по 13.03.2014 року, оскільки ним заявлялася вимога про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 12.07.2007 року по 31.03.2011 року, що підтверджується копією його позовної заяви від 18.07.2014 року, а також копіями аудиторського висновку ТОВ «Аудит-Сервіс ІНК» від 19.02.2014 року та доповнення до цього висновку від 01.04.2014 року, на підставі якого було ухвалено вказане рішення суду. Період, що зазначений в рішенні суду, а саме з 12.07.2007 року по 13.03.2014 року, є опискою і він звернувся в суд із заявою про її виправлення. Крім того, вказаним рішенням суду встановлено, що трудовий договір від 12.07.2007 року розірваний 31.03.2011 року.

Просив апеляційну скаргу Івано-Франківського обласного центру зайнятості залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник Івано-Франківського обласного центру зайнятості апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, подав заяву, в якій повідомив, що не зможе бути присутнім в судовому засіданні, просив в задоволенні позову Івано-Франківського обласного центру зайнятості відмовити.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Встановлено, що 26.04.2011 року ОСОБА_1 звернувся в Тисменицький районний центр зайнятості з метою пошуку роботи (а.с.9-10).

Наказом від 04.05.2011 року №НТ110504 відповідачу на підставі його заяви від 04.05.2011 року надано статус безробітного та з 03.05.2011 року розпочато виплату допомоги по безробіттю відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (а.с.11-15, 16, 21).

За період з 03.05.2011 року по 16.12.2011 року сума виплаченої допомоги по безробіттю склала 3915,23 грн. (а.с.18).

Наказом Тисменицького районного центру зайнятості від 23.12.2011 року №122 встановлено факт подання недостовірних даних ОСОБА_1, який не повідомив, що перебуває у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 Цим же наказом виплачена ОСОБА_1 допомога по безробіттю у сумі 3915,23 грн. визнана незаконно виплаченою (а.с.20).

Наказом від 23.12.2011 року №НТ111223 ОСОБА_1 припинено виплату допомоги по безробіттю та знято з обліку відповідно до п. 20 Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних, затвердженого постановою КМУ від 14.02.2007 року №219 (а.с.21).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин на обґрунтування позову. Суд першої інстанції дійшов висновку, що на час нарахування допомоги по безробіттю ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2, що підтверджено записом у трудовій книжці про звільнення з роботи 31.03.2011 року за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України.

Однак погодитися з таким висновком суду не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про зайнятість населення» №803-XII від 01.03.1991 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи.

Згідно зі ст. 25 вказаного закону держава створює умови незайнятим громадянам у поновленні їх трудової діяльності та забезпечує їм такі види компенсацій: надання особливих гарантій працівникам, вивільнюваним з підприємств, установ, організацій; виплата матеріальної допомоги в період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації; виплата в установленому порядку допомоги по безробіттю.

Розміри та умови надання матеріального забезпечення на випадок безробіття визначаються Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Пунктом 8 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості.

Відповідно до абзацу 14 пп. 1 п. 20 Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних, затвердженого постановою КМУ від 14.02.2007 року №219 (чинного на час виникнення спірних правовідносин) громадяни, зареєстровані як такі, що шукають роботу, та безробітні, знімаються з обліку з дня виявлення факту подання недостовірних даних, що мав місце під час перебування особи на обліку як безробітної, або неповідомлення державної служби зайнятості про виїзд за межі України з метою працевлаштування чи провадження іншої діяльності, спрямованої на отримання прибутку.

Пунктом 6.14 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20.11.2000 року №307 (чинного на час виникнення спірних правовідносин) якщо під час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови її виплати, у тому числі встановлені під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин.

Якщо безробітний відмовився добровільно повернути зазначені кошти, то питання щодо їх повернення вирішується у судовому порядку.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що під час інформаційного обміну щодо надання та використання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців виявлено факт подання ОСОБА_1 на момент набуття статусу безробітного недостовірних даних, а саме приховано факт перебування у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 згідно трудового договору від 12.07.2007 року, який на момент реєстрації ОСОБА_1 в Тисменицькому районному центрі зайнятості не був розірваний, у звязку з чим наказом Тисменицького районного центру зайнятості від 23.12.2011 року №НТ111223 відповідачу припинено виплату допомоги по безробіттю та знято з обліку відповідно до п. 20 Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних, затвердженого постановою КМУ від 14.02.2007 року №219 (у редакції, чинній на дату прийняття наказу).

Встановлено, що відповідач оскаржував вищевказаний наказ в судовому порядку.

Постановою Тисменицького районного суду від 06.04.2012 року у справі №0915/239/12 за позовом ОСОБА_1 до Тисменицького районного центру зайнятості визнано нечинним та скасовано наказ Тисменицького районного центру зайнятості від 23.12.2011 року №НТ111223 про припинення виплати допомоги по безробіттю (а.с.22-25). Однак, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2013 року постанову Тисменицького районного суду від 06.04.2012 року скасовано та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с.26-28).

Таким чином, наказ від 23.12.2011 року №НТ111223, який прийнятий позивачем у звязку з виявленням факту подання відповідачем недостовірних даних та на підставі якого припинено виплату допомоги по безробіттю, визнано в судовому порядку правомірним.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та неправильно дійшов висновку, що позивачем в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовував заявлений позов.

Колегія суддів також не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт перебування відповідача на час нарахування допомоги по безробіттю у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 відповідно до трудового договору від 12.07.2007 року спростовуються наданою відповідачем копією цього договору, з якої вбачається, що трудовий договір розірваний сторонами 31.03.2011 року, відповідач звільнений з роботи за власним бажанням у порядку ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З наданої ОСОБА_1 копії трудового договору, укладеного 12.07.2007 року між ним та ФОП ОСОБА_2, та зареєстрованого в Івано-Франківському міському центрі зайнятості 12.07.2007 року за №1618, вбачається, що такий розірваний сторонами 31.03.2011 року.

Разом з тим, в п. 18 договору міститься відмітка про те, що трудовий договір знято з реєстрації в Івано-Франківському міському центрі зайнятості 23.01.2014 року на підставі рішення суду у справі №344/17004/13-ц.

За даними, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень по справі №344/17004/13-ц, рішенням Івано-Франківського міського суду від 11.12.2013 року припинено дію укладеного 12 липня 2007 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 трудового договору, зареєстрованого в Івано-Франківському міському центрі зайнятості за №1618, шляхом його розірвання, із зняттям з реєстрації.

За змістом ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Отже, рішенням Івано-Франківського міського суду від 11.12.2013 року підтверджується, що на момент реєстрації в центрі зайнятості в квітні 2011 року та в період отримання допомоги по безробіттю, тобто з 03.05.2011 року по 23.12.2011 року, відповідач перебував у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_2

Крім того, у персональній картці ОСОБА_1, як особи, яка звернулась до центру зайнятості, у розділі 1 «Професійний досвід та освіта, які особа вважає підставою для пошуку підходящої та іншої роботи» зазначені відомості про звільнення ОСОБА_1 з роботи з 22.02.2011 року з посади виконавчого директора, що свідчить про неповідомлення останнього про його трудову діяльність у ФОП ОСОБА_2

За таких обставин колегія суддів вважає позов Івано-Франківського обласного центру зайнятості обґрунтованим.

Разом з тим встановлено, що з вимогами про стягнення неправомірно отриманої відповідачем допомоги по безробіттю в сумі 3915,23 грн., виплаченої за період з травня по грудень 2011 року, позивач звернувся лише 29.05.2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме 09.08.2018 року ОСОБА_1 подав заяву про застосування позовної давності (а.с.52).

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Встановлено, що позивач виявив факт безпідставного отримання відповідачем допомоги по безробіттю в грудні 2011 року, у звязку з чим звертався в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3915,23 грн. в порядку адміністративного судочинства.

Постановою Тисменицького районного суду від 18.03.2013 року, залишеною без зміни ухвалою Львівського апеляційного окружного адміністративного суду від 20.10.2015 року, позов було задоволено (а.с.29-36).

Однак, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.03.2017 року вищезазначені судові рішення скасовані, а провадження у справі, відкрите в порядку адміністративного судочинства, закрито та розяснено позивачу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства (а.с.39-41).

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Перебіг позовної давності шляхом предявлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі за №6-1763цс16.

Суд першої інстанції наведеного не перевірив, не врахував, що позивачем пропущено позовну давність на звернення в суд з даним позовом і не заявлено про поновлення строку, чим допустив неповне зясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

При таких обставинах справи рішення Тисменицького районного суду від 30 листопада 2018 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України однією з підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частинами 1 та 2 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Івано-Франківського обласного центру зайнятості задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 30 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Івано-Франківського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

ОСОБА_3

Повний текст постанови складено 22 лютого 2019 року