КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 759/19957/15-ц

провадження № 22-ц/824/3220/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді- Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

учасники справи:

позивач - Дочірнє підприємство «Дарниця-1»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року у складі судді Ул'яновської О.В.

у справі за позовом Дочірнього підприємства «Дарниця-1» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року представник позивача ОСОБА_2 подала до суду позов про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги.

В обґрунтування вимог зазначала, що між Дочірнім підприємством «Дарниця-1», яке є балансоутримувачем та експлуатуючою організацією житлового будинку АДРЕСА_3, та власником квартири АДРЕСА_1 у вказаному будинку - ОСОБА_1 було укладено договір «Про надання житлово-комунальних послуг» від 05 вересня 2011 року. Проте, у порушення вимог договору відповідач не здійснювала оплату житлово-комунальних послуг, у зв'язку з чим утворилася заборгованість.

Уточнивши позовні вимоги, представник позивача ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача на користь Дочірнього підприємства «Дарниця-1» заборгованість за житлово-комунальні послуги у сумі 4 834,13 грн. та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року позов задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Дочірнього підприємства «Дарниця-1» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 4 834,13 грн. та судовий збір у розмірі 1 218,00 грн.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 08 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає, що рішення ухвалене без дотримання основних засад цивільного судочинства.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд порушив норми процесуального права, оскільки розглянув дану справу у порядку спрощеного провадження.

Окрім того, уважає, що позовна заява не відповідає вимогам щодо форми та змісту, а позивач не додав до позовної заяви належні та допустимі докази на підтвердження фактичного надання послуг відповідачу та виконання позивачем умов договору.

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував того факту, що на день укладання договору і початку сплати житлово-комунальних послуг квартира ще не була передана відповідачу у власність. Також звертає увагу на те, що позивач регулярно сплачувала всі рахунки за спожиті житлово-комунальних послуги, а тому заборгованості не має.

08 лютого 2019 року директор Дочірнього підприємства «Дарниця-1» ОСОБА_3 подав до Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги повністю.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача ОСОБА_4, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що вимоги позивача ґрунтуються на нормах закону, є доведеними, а обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 05 вересня 2011 року між ДП «Дарниця-1» та ОСОБА_1 укладено договір про надання житлово-комунальних послуг, умовами якого передбачено, що позивач, як виконавець, повинен надавати послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому будинку АДРЕСА_1 та своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а відповідач зобов'язалася своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах, що передбачені цим договором (т. 1 а.с. 8-11).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ДП «Дарниця-1» здійснює комплексне обслуговування об'єктів (а.с. 207, 208).

ОСОБА_1 є власником особового рахунку за адресою: АДРЕСА_1, а також вказана квартира належить їй на праві приватної власності згідно свідоцтва, виданого на підставі Наказу ГУЖЗ від 15.08.2012 №1241-С/КІ (т. 1 а.с. 12, 13).

Квартира АДРЕСА_1 знаходиться у першій секції житлового будинку, станом на 01.05.2014 квартирних лічильників теплової енергії в секції №1 не було (т. 1 а.с. 14).

Як убачається з матеріалів справи, відповідач 18.12.2012 року зверталася до директора ДП «Дарниця-1» з претензією, в якій просила повернути необґрунтовано нараховані та отримані за не наданні послуги грошові кошти у розмірі 2 125 грн. 93 коп. за період з 16.01.2012 року по 16.11.2012 року. 01.01.2013 року ДП «Дарниця-1» було надано відповідь №5/10, що включення тепла в будинках №26-Г та №26-І по Дніпровській набережній відбулося згідно графіку з моменту відкриття будинку під заселення, а також зазначено, що у разі тимчасової відсутності мешканців Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, визначено, що централізоване опалення - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири. А також вказано, що виробники послуг централізованого опалення несуть витрати на забезпечення нормативної температури повітря незалежно від факту проживання у квартирі споживачів (т. 1 а.с. 56, 57).

18.03.2014 складено акт «Житлосервіс 1» та ДП «Дарниця-1» про те, що температура в квартирі АДРЕСА_1 на 11-00 була +20 °C (а.с. 58).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції чинній на час виникнення оспорюваних правовідносин (далі - Закон), законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно ч. 1 ст. 1 Закону, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

У статті 19 Закону передбачено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до пункту 1 частини першої, пункту 5 частини третьої статті 20 Закону споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Укладення договору про надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627, 630 ЦК України та статей 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2018 року у справі № 661/3272/15-ц.

Хоч у ч. 1 ст. 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Відповідно до п. п. 4, 17 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, затверджених постановою КМУ від 08 жовтня 1992 року №572, власник житла та наймач квартири зобов'язаний за рахунок власних коштів оплачувати всі витрати, пов'язані з утриманням житлового будинку і закріпленої прибудинкової території. Власники та наймачі квартир зобов'язані вносити на відповідний рахунок власника будинку плату за обслуговування і ремонт будинку.

Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, законодавством покладено обов'язок своєчасно вносити квартирну плату саме на наймачів (власників).

Із зазначених положень випливає, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу, відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно з чинними тарифами.

Статті 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Статтею 66 Житлового кодексу України визначено, що плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Норма загальної площі встановлюється у розмірі 21 квадратного метра на одну особу. Розмір плати за користування житлом (квартирної плати) встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги (ст. 68 ЖК України).

Отже, судом установлено, що позивач надавав житлово-комунальні послуги відповідачу, проте остання з грудня 2012 року почала сплачувати кошти за отримані житлово-комунальні послуги частково.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, убачається, що станом на 07 березня 2018 року заборгованість відповідача за спожиті житлово-комунальні послуги за період з листопада 2012 року по червень 2017 року склала 4 834 грн.13 коп.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до положень ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Зазначаючи в апеляційній скарзі про недоведеність позивачем наявності заборгованості та надання комунальних послуг за період з листопада 2012 року по червень 2017 року, відповідач ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надав належних та допустимих доказів, відповідно до вимог глави 5 ЦПК України, на підтвердження невиконання підприємством обов'язку про належне надання житлово-комунальних послуг.

Оскільки відповідачем не спростовано факт надання до належної їй квартири житлово-комунальних послуг та не доведено відсутності її вини у виникненні заборгованості за вказані послуги, то наявні підстави для стягнення з неї цієї заборгованості.

Таким чином, ураховуючи вищезазначене та дослідивши наданий позивачем розрахунок заборгованості, колегія уважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиті житло-комунальні послуги у розмірі 4 834,13 грн.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в позовній заяві, та не спростовують висновків суду першої інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновком суду першої інстанцій щодо їх оцінки.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай