Номер провадження: 22-ц/813/531/19
Номер справи місцевого суду: 520/7001/18
Головуючий у першій інстанції Салтан Л.В
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 липня 2018 року про відмову в забезпеченні позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

07 червня 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3 про припинення прав особи на частку в квартирі, яка належить на праві спільної часткової власності та просить суд припинити право спільної власності ОСОБА_2 на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом; зобов'язати ОСОБА_3 внести вартість 1/6 та 1/6 часток вказаної квартири на депозитний рахунок Київського районного суду м. Одеси; присудити на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за належні йому 1/6 та 1/6 частки у вказаній квартирі з депозитного рахунку Київського районного суду м. Одеси; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 54 000,00 грн. та судові витрати (а.в.м. 1-7). Окрім того, представник позивача подав до суду заяву про забезпечення позову, якою просив суд накласти арешт на 2/3 частки квартири, що належить ОСОБА_3, та яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.в.м. 32-34).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 липня 2018 року в задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову було відмовлено (а.в.м. 39).

23 липня 2018 року до Апеляційного суду Одеської області від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надійшла апеляційна скарга на ухвалу Київського районного суду від 04 липня 2018 року. В обґрунтування своєї скарги апелянт зазначив, що позивачем були надані суду всі необхідні докази для обґрунтування наявності у відповідача у власності об'єктів нерухомого майна, на які позивач просить накласти арешт. Окрім того, апелянт вказує на те, що є достатні підстави вважати, що відповідач здійснить відчуження своєї частки в спірній квартирі задля уникнення грошової або іншої матеріальної компенсації вартості належної позивачу частки, що зробить виконання рішення суду неможливим у разі його постановлення на користь позивача. Тому апелянт просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою заяву про забезпечення позову задовольнити (а.в.м. 41-45).

Відзив або пояснення на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Сторони в судове засідання не з'явились. Про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, співвідношення підстав, предмету позову та обраного позивачем способу забезпечення позову, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що забезпечення позову шляхом накладення арешту повинно бути обґрунтовано доказами, щодо наявності у відповідача у власності об'єктів нерухомого майна, на які позивач просить накласти арешт, а позивачем не надано доказів, щодо наявності підстав для ухилення відповідачем від виконання ймовірного рішення суду.

Апеляційний суд частково погоджується з висновками суду першої інстанції (в частині відмови в задоволенні заяви), однак, зважаючи на положення діючого цивільного процесуального законодавства в контексті наявності підстав для забезпечення позову, вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частини 2 статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Аналіз наведеного положення закону свідчить про те, що дія процесуальної норми щодо можливості забезпечення позову спрямована на ефективний захист порушеного права, який був би неможливий без гарантованого виконання рішення суду. Право на вирішеність спору, так само як і виконання судового рішення, є складовими права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Частина 1 статті 150 ЦПК України передбачає види забезпечення позову, серед яких, зокрема, накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб , заборона вчиняти певні дії, та інші. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що Пленум Верховного Суду України в своїй постанов «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, а саме п. 4 роз'яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Інститут забезпечення позову, за своєю суттю, повинен слугувати гарантією для забезпечення виконання судового рішення, у випадку задоволення позову, в майбутньому, та, усунення можливих майбутніх перешкод його виконання. При цьому необхідно враховувати, що ухвалення відповідного рішення, серед іншого, повинно мати законну та виправдану мету. Вказане означає, що застосування відповідного заходу забезпечення позову має бути належним чином вмотивовано та підтверджено відповідними доказами.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що жодних належних доказів, які б підтверджували про наміри відповідача відчужити спірний нерухомий об'єкт, або ж свідчили б про недобросовісну поведінку сторони відповідача, матеріали справи не містять, а стороною позивача ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції надані не були. Відтак, доводи апеляційної скарги у відповідній частині відхиляються, оскільки рішення суду не може ґрунтуватися лише на припущеннях, а правильне по суті рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань.

Окремо апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що за обставинами даної справи, загалом, вимоги позивача, з врахуванням заявлених підстав, зводяться до виплати йому компенсації за частку нерухомого майна, оскільки інші способи вирішення спору, зокрема, виділення майна в натурі, відсутні з огляду на незначну частку (1/3 частина). Відповідач володіє на праві приватної власності іншою часткою спірного об'єкта - 2/3 частини квартири. При цьому необхідно відмітити, що сутність арешту нерухомого майна як способу забезпечення позову, полягає в тому, що особа, якій належить майно, тимчасово позбавляється права вільно ним розпоряджатися на підставі відповідного судового рішення. Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що заявлений позивачем спосіб забезпечення позову не відповідає в повній мірі позовним вимогам, що в свою чергу, виключає можливість повноцінного забезпечення повного виконання судового рішення в майбутньому або ж усунення можливих перешкод його виконання. У взаємозв'язку підстави і предмет позову в співвідношення до обраного позивачем заходу забезпечення позову суперечать природі та сутності забезпечення в його розумінні закону. Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, а тому апеляційним судом відхиляються.

Таким чином, враховуючи вище наведене, зважаючи на те, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, на яких фактично побудована заява про забезпечення позову, та має бути належним чином вмотивоване виходячи зі специфіки правовідносин, які виникли між сторонами, та заявлених позовних вимог, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, однак, разом з тим, не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд, на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції змінює в частині мотивування.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 липня 2018 року про відмову в забезпеченні позову - змінити в частині мотивування. В іншій частині залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

18.02.2019 року м. Одеса