Справа № 303/2563/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 вересня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Юрочко А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 01 жовтня 2018 року (у складі суддіМонича В.О.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом у травні 2018 р.

Просила стягнути з відповідача на свою користь 78 057 грн. і вирішити питання розподілу судових витрат.

На обґрунтування позовних вимог указала, що 01.09.2012 р. між сторонами було укладено шлюб, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 19.03.2018 р. указаний шлюб було розірвано. Під час спільного проживання у шлюбі сторонами було придбано автомобіль Seat Toledo 29.09.2014 р. випуску. Однак, у 2017 р. відповідач продав указаний автомобіль своїй мамі за 156 114 грн., відтак половину із цієї суми (78 057 грн.) відповідач має сплатити позивачу, оскільки автомобіль був придбаний у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 01 жовтня 2018 р. позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 78 057 грн. і вирішено питання розподілу судових витрат.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Доводить про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

-суд не надав належної оцінки доказам, які були надані стороною відповідача;

-суд першої інстанції самостійно змінив правове обґрунтування позову та вийшов за межі позовних вимог;

-судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено відповідачу у прийнятті доказів щодо спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу;

-встановивши, що автомобіль було придбано у період перебування сторін у шлюбі, суд не встановив, за які саме кошти придбавався спірний автомобіль.

У письмовому запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення і безпідставності доводів апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, із таких мотивів.

Суд констатував, що автомобіль був придбаний сторонами за час їх перебування у шлюбі, тому такий є їх спільною сумісною власністю, домовленості між сторонами щодо його поділу не досягнуто, враховуючи принцип рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя, вимоги позовної заяви є обґрунтованими та доведеними. Оскільки відповідачем було продано автомобіль за 156 114 грн., то із останнього необхідно стягнути на користь позивача Ѕ частину вартості автомобіля.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки такі відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Як видно з матеріалів справи,01.09.2012 р. сторони уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.7). Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16 березня 2018 р. укладений між сторони шлюб розірвано (а.с.9). Відповідно до реєстраційної картки транспортного засобу Seat Toledo 1.6 Епервинна реєстрація автомобіля була здійснена 24.09.2014 р. і власником указаний ОСОБА_1 (а.с.11). 13.09.2017 р. указаний автомобіль був проданий ОСОБА_1 (а.с.12,14-15).

У матеріалах справи наявні нотаріально посвідченні заяви 08.06.2018 р. від ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (мати відповідача) (а.с.28) і ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (батько відповідача) (а.с.29), у яких вони стверджують, що транспортний засіб Seat Toledo, 2014 р. випуску, був придбаний ними за грошові кошти, заощаджені під час перебування у шлюбі. За згодою подружжя указаний автомобіль був покладений на реєстраційний облік на ім`я їхнього сина - ОСОБА_1 , як подарунок на його день народження.

Стверджують, що це майно не можна визнати спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на момент придбання автомобіля ні позивач, ні відповідач не мали грошових коштів на таке придбання.

До суду було подано нотаріальну посвідчену заяву від 01 вересня 2018 р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у якій він стверджує, що в липні-серпні 2014 р. ним було позичено (передано у власність) своєму рідному братові - ОСОБА_3 (батько відповідача) грошові кошти в сумі 5000 євро. Указані кошти були позичені для придбання ОСОБА_3 транспортного засобу для свого сина - ОСОБА_1 як подарунок на його 25 річчя (а.с.53).

18 вересня 2019 р. позивачем було надано лист Мукачівського управління Головного управління ДФС у Закарпатській області із якого видно, що ОСОБА_2 у періоди із 01.10.2010 р.-30.06.2013 рр.; 01.10.2014-23.02.2017 рр.; 01.10.2014-23.02.2017 рр. сплачувала єдиний податок із фізичних осіб і податок для фізичних осіб-підприємців, у т.ч., які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність (Єдиний внесок).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Указані норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Спірний автомобіль набутий відповідачем за час шлюбу з позивачем.

Апеляційний суд вважає, що відсутність судового рішення про визнання автомобіля особистою приватною власністю відповідача підтверджує відсутність підстав вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Матеріалами справи встановлено, що майно - автомобіль, був придбаний у 2014 р., тобто на момент перебування сторонами в шлюбі. Відтак у цьому випадку діє презумпція спільності майна, набутого подружжям у шлюбі. Належних, допустимих і достовірних доказів про те, що спірний автомобіль придбаний саме за кошти відповідача, останній не надав і таких судом не здобуто.

Довід апеляційної скарги про те, що суд не надав належної оцінки доказам, які були надані стороною відповідача, не заслуговує на увагу, оскільки судом у своєму рішенні було надано правову оцінку доказами відповідача, а саме нотаріальним заявам батьків відповідача та заяві брата батька відповідача. І ці заяви цілком правомірно не взято до уваги.

Довід апеляційної про те, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено відповідачу у прийнятті доказів щодо спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, є безпідставним.

Довід апеляційної скарги про те, що суд не встановив, за які саме кошти придбавався спірний автомобіль, у контексті презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, не має правового значення.

Натомість, позивач надала суду доказ, що в період із 2010 р. по 2017 р. вона сплачувала податки як фізична особа-підприємець. У свою чергу відповідач не подав жодних належних і допустимих доказів того, що спірний автомобіль був придбаний виключно за його кошти чи кошти його родини. Нотаріальні заяви, подані батьками відповідача та братом батька відповідача, не заслуговують на увагу, як неналежні та недопустимі в контексті спірних правовідносин. Окрім того, вони суперечать одне одному. У червні 2018 р. батьки відповідача стверджують про те, що автомобіль купувався за їх спільні кошти, набуті за час шлюбу. Однак, у вересні 2018 р. брат батька відповідача стверджує, що позичив кошти в сумі 5000 євро своєму братові для того, щоб той придбав автомобіль своєму синові у подарунок на 25 річчя. Будь-яких письмових доказів, які б підтверджували чи то укладення договору дарування, чи договору позики грошових коштів або розписки, матеріали справи не містять.

Тобто, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і на їх правильність не впливають.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючисьст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2.Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 01 жовтня 2018 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 04 жовтня 2019 р.

Судді: