Постанова

Іменем України

30 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 192/2012/15-ц

провадження № 61-13648св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Завод пластмасових виробів «Супутник», ОСОБА_2 ,

третя особа - відділ Держгеокадастру у Солонянському районі Дніпропетровської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року в складі судді Омелюх В. М. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2016 року в складі колегії суддів: Свистунової О. В., Варенко О. П., Калиновського А. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог від 29 січня 2016 року та заяви про поновлення строків позовної давності від 01 березня 2016 року, звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод пластмасових виробів «Супутник» (далі - ТОВ «Завод пластмасових виробів «Супутник»), ОСОБА_2 про поновлення строків позовної давності, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та визнання недійсним договору оренди землі.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 17 вересня 2009 року він згідно письмової довіреності, посвідченої секретарем Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, доручив ОСОБА_2 бути його представником з усіма повноваженнями з питань користування належною йому земельною ділянкою площею 5,600 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області. Зазначена довіреність була укладена у письмовій формі та зареєстрована у реєстрі за № 15.

На підставі цієї довіреності ОСОБА_2 11 жовтня 2010 року уклав з ТОВ «Завод пластмасових виробів «Супутник» договір оренди зазначеної земельної ділянки, про наявність якого дізнався лише у липні 2015 року, після чого 01 липня 2015 року подав нотаріально посвідчену заяву про скасування зазначеної довіреності на ім`я ОСОБА_2

Вважав, що видана ним довіреність як односторонній правочин є нікчемним, оскільки не було дотримано, передбаченої статтею 245 ЦК України вимоги щодо його нотаріального посвідчення.

З урахуванням вказаних обставин позивач вважав, що спірний договір оренди землі, який укладено ОСОБА_2 . від його імені, є недійсним з тих підстав, що: 1) укладення його відбулось на підставі нікчемного одностороннього правочину, тобто виданої ним довіреності від 17 вересня 2009 року, яка не була нотаріально посвідчена, та є недійсною з моменту її видання; 2) у зв`язку з невідповідністю договору оренди землі від 11 жовтня 2010 року вимогам чинного законодавства і укладенням договору в супереч його інтересам як власника земельної ділянки та його волі.

Також 01 березня 2016 року позивачем до суду подано заяву про поновлення строків позовної давності.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про те, що видана ним довіреність на розпорядження нерухомим майном, тобто вчиненний ним односторонній правочин, є нікчемним, оскільки в момент його вчинення не було дотримано вимог чинного законодавства України, зокрема довіреність не була належним чином посвідчена і зареєстрована.

Крім того, спірний договір оренди землі не відповідає вимогам Закону України «Про оренду землі», що, на думку позивача, свідчить про наявність підстав для визнання такого договору недійсним.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України15 березня 2018 року справа передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 5,600 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Сурсько-Михайлівської сільської ради Солоняського району Дніпропетровської області.

За договором оренди землі № 291 від 01 січня 2005 року ця земельна ділянка до 22 липня 2010 року знаходилась в оренді в ТОВ «Солонянський завод «Агрополімердеталь».

17 вересня 2009 року ОСОБА_1 видав на ім`я ОСОБА_2 довіреність, за якою уповноважив ОСОБА_2 бути його представником з усіма повноваженнями з питань користування спірною земельною ділянкою. Вказана довіреність була укладена в письмовій формі та посвідчена секретарем Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області та зареєстрована в реєстрі за №15. Довіреність видана строком на 10 років.

Підпис особи, яка видала довіреність, виконано довірителем ОСОБА_1 , що він підтвердив в судовому засіданні та не оспорено іншими учасники справи.

11 жовтня 2010 року відповідач ОСОБА_2 , діючи як представник ОСОБА_1 на підставі довіреності від 17 вересня 2009 року уклав з ТОВ «Завод пластмасових виробів «Супутник» договір оренди землі без номеру, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 5,600 га, яка знаходиться на території Сурсько-Михайлівської сільської ради. Договір укладено строком на 49 років.

Згідно зі статтею 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, яка була чинною на період виникнення спірних правовідносин з урахуванням змін, внесених Законом № 1054-VI від 03 березня 2009 року) у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 2) посвідчують заповіти (крім секретних); 3) видають дублікати посвідчених ними документів; 4) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; 5) засвідчують справжність підпису на документах.

Відповідно до статті 40 вказаного Закону до нотаріально посвідчених довіреностей прирівнюються, зокрема, довіреності осіб, які проживають у населених пунктах, де немає нотаріусів, посвідчені уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреності на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування та розпорядження транспортними засобами. Вказані положення Закону кореспондуються з частиною третьою статті 245 ЦК України, та свідчать про те, з дня набрання законної сили, внесених Законом № 1054-VI від 03 березня 2009 року змін, посадові особи місцевого самоврядування не мають права нотаріально посвідчувати довіреності, а вправі посвідчувати довіреності, прирівняні до нотаріально посвідчених, при цьому, виходячи зі змісту частини сьомої статті 40 вказаного вище Закону, посвідчення таких довіреностей має відбуватися з дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат» та інших нормативно-правових актів, в тому числі: Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 419 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06 липня 2006 року № 940 (далі - Порядок), наказу Міністерства юстиції України від 31 жовтня 2006 року № 83/5 «Про затвердження форм реєстру для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, посвідчувальних написів на них та зразків цих документів», в редакції, яка діяла на період виникнення спірних правовідносин.

Згідно з вимогами пунктів 6, 7, 8 Порядку посадові особи встановлюють особу громадянина України - за паспортом громадянина України, що звернулася за посвідченням довіреності, та перевіряють її цивільну дієздатність. При посвідченні довіреностей посадові особи: 1) роз`яснюють фізичним особам, від імені яких посвідчуються довіреності, їх права і обов`язки, попереджають про наслідки їх посвідчення для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; 2) перевіряють відповідність посвідчуваних довіреностей вимогам закону та встановлюють дійсні наміри особи (правильне розуміння нею значення, умов правочину та його правових наслідків), що звернулася за посвідченням довіреності, до їх посвідчення, а також відсутність у неї будь-яких заперечень щодо кожної з умов правочину;3) попереджають про правові наслідки посвідчення довіреностей; 4) роз`яснюють порядок скасування довіреностей; 5) складають у разі потреби проекти довіреностей на усне прохання фізичних осіб. Обов`язковими реквізитами довіреності є: місце і дата її складення (підписання), прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання представника і особи, яку представляють, а в разі потреби - посади, які вони займають. Довіреності підписуються довірителем у присутності посадової особи, тексти довіреностей повинні бути написані зрозуміло і чітко; дати в тексті посвідчуваних довіреностей щонайменше один раз позначаються словами. У довіреностях прізвища, імена та по батькові фізичних осіб, а також місце їх проживання зазначаються повністю.

Відповідно до пункту 9 Порядку для посвідчення довіреностей посадовими особами на відповідних документах вчиняються посвідчувальні написи за формами, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 31 жовтня 2006 року № 83/5 «Про затвердження форм реєстру для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, посвідчувальних написів на них та зразків цих документів», а згідно з пунктом 10 Порядку посвідчені довіреності реєструються посадовими особами в реєстрі для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, форма якого встановлена наказом Міністерства юстиції України від 31 жовтня 2006 року № 83/5. Кожна довіреність реєструється під окремим порядковим номером, який зазначається в посвідчувальному написі.

Згідно з пунктом 31 Порядку, довіреність посвідчується в одному примірнику, запис щодо посвідчених довіреностей вноситься у відповідний реєстр, форма якого наведена у додатку 1 наказу Міністерства юстиції України від 31 жовтня 2006 року № 83/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 11 грудня 2008 року № 2147/5), що прирівнюються до нотаріально посвідчених.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що посадова особа органу місцевого самоврядування - секретар Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дядюсь Т. П. при видачі довіреності від імені позивача, вчиненні на ній посвідчувального напису та внесення її в реєстр діяла відповідно до вимог чинного законодавства України.

Колегія суддів погоджується також з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що доводи позивача про те, що довіреність не внесена до Єдиного реєстру довіреностей є безпідставними, оскільки згідно пункту 2.1 Положення про Єдиний реєстр довіреностей, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 28 грудня 2006 року № 111/5, обов`язковій реєстрації у Єдиному реєстрі підлягають довіреності (у тому числі їх дублікати), посвідчені в нотаріальному порядку, та довіреності на право розпорядження майном, посвідчені посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, а також відомості про припинення їх дії.

Згідно з пунктом 2.2 Положення про Єдиний реєстр довіреностей, реєстрація довіреностей (їх дублікатів), посвідчених посадовими, службовими особами, перерахованими в частині третій статті 245 Цивільного кодексу України та пункту 4 частини другої статті 40 Закону України "Про нотаріат", а також відомості про припинення їх дії, здійснюється в Єдиному реєстрі за заявою довірителя про реєстрацію таких довіреностей. Заява про реєстрацію зазначених довіреностей надається реєстратору безпосередньо довірителем.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру довіреностей № 29984387 від 06 листопада 2015 року довіреність від 17 вересня 2009 року довірителем ОСОБА_1 не була зареєстрована.

З урахуванням зазначеного та рішення Конституційного Суду України від 05 лютого 2004 року у справі № 1-5/2004 щодо тлумачення поняття «передача», суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 довіреність від 17 вересня 2009 року була видана не на розпорядження нерухомим майном, до якого згідно статті 181 ЦК України відноситься і земельна ділянка, а на здійснення від імені власника правомочності щодо передачі права володіння та користування нею, в тому числі і права укладення договорів оренди.

Оскільки оспорена довіреність за змістом та формою відповідає вимогам законодавства, чинного на день її видачі та посвідчення посадовою особою місцевого самоврядування. Тому відсутні підстави вважати її нікчемною, і як наслідок нікчемності відсутні підстави для визнання недійсним, укладеного в подальшому договору оренди земельної ділянки.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій правильно дійшли висновку, що доводи позивача про нікчемність одностороннього правочину - довіреності від 17 вересня 2009 року, виданої ОСОБА_1 та застосування наслідків нікчемного правочину, є необґрунтованими.

Щодо невідповідності договору оренди землі від 11 жовтня 2010 року вимогам чинного законодавства та укладання його всупереч інтересів позивача, колегія суддів звертає увагу на таке.

11 жовтня 2010 року відповідач ОСОБА_2 , діючи як представник ОСОБА_1 на підставі довіреності від 17 вересня 2009 року, уклав з ТОВ «Завод пластмасових виробів «Супутник» договір оренди землі без номеру, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 5,600 га, яка знаходиться на території Сурсько-Михайлівської сільської ради. Договір укладено строком на 49 років.

Договір оренди землі від 11 жовтня 2010 року зареєстрований в відділі Держкомзему у Солонянському районі Дніпропетровської області за № 0361 06 травня 2011 року.

Як встановлено судами, про наявність зазначеного вище договору оренди землі позивачеві стало відомо в 2013 році, а копію договору оренди землі він отримав у 2015 році.

Згідно зі статтями 13, 14 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на день укладення спірного договору оренди землі) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року № 220 з послідуючими змінами було затверджено Типову форму договору оренди землі.

Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Невід`ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об`єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

Статтями 16, 17, 18 цього Закону встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставі цивільно-правового договору або в порядку спадкування. Передача об`єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, при цьому строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років, а укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Як встановлено судами попередніх інстанцій з тексту спірного договору оренди ним передбачено: в пунктах 9-14 - розмір, види орендної плати, обчислення орендної плати з урахуванням індексів інфляції, порядок її сплати та відповідальність за несвоєчасну її сплату, в пункті 18 - передача земельної ділянки здійснюється без проекту її відведення, а пункті 20 - передача земельної ділянки орендарю здійснюється у тижневий строк після державної реєстрації за актом приймання передачі, тобто умови оспореного договору оренди відповідають вимогам Закону України «Про оренду землі» та затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року № 220 Типовій формі договору оренди землі. Тому доводи позивача щодо невідповідності договору оренди в цій частині зазначеним положенням є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі», яка діяла на момент укладання договору оренди землі, умова щодо наявності кадастрового номеру у договорі оренди не була визначена як істотна. Крім того, кадастровий номер земельної ділянки відсутній і у державному акті на право приватної власності на землю. При цьому вчинення дії щодо присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру це обов`язок її власника, а не орендаря.

За таких обставин, беручи до уваги викладене вище, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК Українивиходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частини третьої статті 401 ЦПК Українипередбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін оскаржених рішень суду першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель