Справа № 161/5929/18 Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т.М.
Провадження № 22-ц/802/190/19 Категорія: 46 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

представник позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2018 року ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1. Іншим співвласником є її син - ОСОБА_6. В квартирі, також зареєстрована внучка - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з 2015 року - моменту розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, там не проживає, інтересу до житла не проявляє, не оплачує вартості комунальних послуг. Своєю реєстрацією в належній позивачу квартирі, малолітня ОСОБА_4 створює перешкоди у користуванні власністю, оскільки позивач несе більші витрати за комунальні послуги.

З посиланням на вимоги ч.2 ст. 405 та ст. 391 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК України, та на ту обставину, що малолітня відповідач без поважних причин не мешкає за постійним місцем реєстрації близько 4 років, позивач просила визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ухвалою від 23 квітня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі та залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Службу у справах дітей Луцької міської ради.

ОСОБА_4 є неповнолітньою особою, та відповідно до вимог ст. 242 ЦК України її інтереси представляє її матір - ОСОБА_3, яка в зв'язку з укладенням шлюбу 22 липня 2017 року змінила прізвище на ОСОБА_3.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2018 року в задоволені позову в даній справі відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відмовляючи в задоволені позову в даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що малолітня ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі з поважних причин, а тому з огляду на наведене, її не можна вважати такою, що втратила право на користування жилим приміщенням по місцю реєстрації по АДРЕСА_1, яке належить на праві власності позивачу ОСОБА_2

Такі висновки суду є правильними і ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом реєстру житлового фонду департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради, квартир АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6

Згідно копії будинкової книги, в квартирі зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як вбачається з копії свідоцтва про народження, батьком ОСОБА_4 є ОСОБА_6.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 27 квітня 2015 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом.

За змістом частини четвертої статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Малолітня ОСОБА_4 у розумінні вимог статті 3 СК України та частини другої статті 64 ЖК УРСР є членом сім'ї співвласника спірної квартири, оскільки вселилась та зареєстрована у спірній квартирі за згодою власників, адже є дочкою співвласника квартири ОСОБА_6 та онукою позивач по справі.

Судом встановлено, що малолітня ОСОБА_4 фактично не проживає у спірній квартирі з 2015 року, оскільки з того часу її батьки, через припинення шлюбних стосунків, стали проживати окремо. По теперішній час малолітня ОСОБА_4 проживає з матір'ю, однак зберегла право користування спірною квартирою, оскільки продовжує бути членом сім'ї співвласника цієї квартири та в ній продовжує проживати її батько - ОСОБА_6

Відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв'язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

Згідно із ч. ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог до малолітньої ОСОБА_4 та правових підстав, за яких ці вимоги пред'явлено позивачем, є відсутність або не проживання ОСОБА_4 без поважних причин понад один рік в квартирі позивача.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Оцінивши надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що малолітня ОСОБА_4 не проживає у спірному житлі з поважних причин, якими є розірвання шлюбу між її батьками і її проживання разом з матір'ю.

Враховуючи її неповнолітній вік, ОСОБА_4 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування житлом, у якому на законних підставах зареєстрована та проживає її батько.

Доводи апеляційної скарги про проживання дитини за іншою адресою з матір'ю, наявність у ОСОБА_3 житла, в якому можлива реєстрація дитини, не є правовими підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі")

З врахуванням викладеного відмова у визнанні малолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житлом, у повній мірі забезпечить права останньої гарантовані їй Конституцією України, з врахуванням норм права які регулюють дані правовідносини та факту малолітства особи..

Крім того, колегія суддів зауважує, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6. Як встановлено в судовому засіданні між співвласниками не встановлено порядку користування даною квартирою та частки в натурі не виділялись. З вимогою про захист свого права звернувся лише один із співвласників - ОСОБА_2. Беручи до уваги невизначеність частки, яка належить ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 її вимоги про визнання малолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила право користування вцілому даною квартирою, зважаючи на належність частки в цій квартирі її батькові ОСОБА_6, який за захистом свого права до суду не звертався, не можна вважати обґрунтованими.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 268 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2018 року в даній справі - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: