Справа № 341/113/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/987/19
Головуючий у 1 інстанції Юсип І. М.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК», подану представником Криловою Оленою Леонідівною, на рішення Галицького районного суду в складі судді Юсип І.М., ухвалене 7 травня 2019 року в м. Галичі Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 17 травня 2019 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У січні 2015 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (назву якого в подальшому змінено на АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі укладеного договору №ІFL0GA від 25 грудня 2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 30 000,00 грн строком до 25 грудня 2017 року. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі надавши ОСОБА_1 кредит у визначеній сумі. Натомість, останній порушив взяті на себе зобов`язання щодо погашення кредиту, внаслідок чого виникла заборгованість. Посилаючись на вказані обставини з урахуванням уточнення позовних вимог банк просив стягнути на його користь заборгованість станом на 25 вересня 2018 року у розмірі 198 210,06 грн, з яких: 25 487,57 грн - заборгованість за кредитом, 39 595,33 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом, 5 999,93 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом та 127 127,23 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Рішенням Галицького районного суду від 7 травня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 29 990,29 грн заборгованості за кредитним договором, з яких: 25 487,57 грн - заборгованість за кредитом (тіло кредиту) та 4 502,72 грн заборгованості по процентах за користування кредитом за період з 26 вересня 2015 року по 25 вересня 2018 року, а також 2 973,15 грн судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, унаслідок чого станом на 25 вересня 2018 року виникла заборгованість в розмірі 198 210,06 грн. Враховуючи розмір отриманого кредиту, період та одночасне нарахування пені і комісії, які є одним видом цивільно-правової відповідальності, здійснення позичальником періодичних погашень заборгованості, визнання недійсною додаткової угоди, з метою дотримання рівності прав та інтересів учасників справи, суд дійшов висновку про відмову у стягненні пені та комісії. При цьому вважав, що з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню 25 487,57 грн тіла кредиту та заборгованість по процентах за користування кредитом за період з 26 вересня 2015 року по 25 вересня 2018 року в розмірі 4 502,72 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині зменшення заборгованості за процентами, а також відмови у стягненні пені та комісії представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Крилова О.В. подала апеляційну скаргу. Посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права просить рішення в оскарженій частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано положення п.4.5. кредитного договору про встановлення сторонами терміну позовної давності по вимогах, в тому числі, щодо процентів за користування кредитом, тривалістю у 5 років. Відповідно безпідставно стягнуто заборгованість по процентах в межах загальної позовної давності.

Також вказує на помилковість висновку суду про те, що пеня та комісія є одним видом цивільно-правової відповідальності. Адже згідно умов договору пеня нараховується у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, а комісія - за надання фінансового інструменту, тобто надання кредиту. Також судом в рішенні не зазначено, з яких міркувань він виходив відмовляючи взагалі у стягненні пені, одночасно встановивши при цьому порушення позичальником своїх зобов`язань. Крім того, відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір та за наявності інших обставин, які мають значення для справи.

ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

В засіданні апеляційного суду представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Рокетська С.В. доводи скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 грудня 2007 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ІFL0GA, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу на строк до 25 грудня 2017 року включно в розмірі 30 000,00 грн, а також 4 385,00 грн на сплату страхових платежів зі сплатою за користування процентів у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного договору (а.с. 7-9 т.1).

За змістом п. 2.3.1. договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення цього Договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка Національного банку України, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Відповідно до положень пунктів 4.1., 7.4. договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

З матеріалів справи вбачається, що позичальник належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання, у зв`язку із чим утворилась заборгованість. Відповідно до розрахунку позивача заборгованість за кредитним договором станом на 25 вересня 2018 року складає 198 210,06 грн. З яких: 25 487,57 грн - заборгованість за кредитом, 39 595,33 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом, 5 999,93 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом та 127 127,23 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с.28-33 т.4).

В силу приписів статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Як передбачено нормами частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з п. 7.1. кредитного договору кредит надається з 25 грудня 2007 року по 25 грудня 2017 року. Період сплати встановлено з 21 по 25 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що виплачується в момент надання кредиту) визначено в порядку: щомісячно в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 547,84 грн для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається з заборгованості по кредиту, процентах, винагороди, комісії.

У п.7.1.1. договору сторони обумовили, що позичальник зобов`язується повернути кредит відповідно до порядку та в строки, які вказані у п.7.1. Повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказаного в абз.1 п.7.1. договору. У разі порушення термінів оплати, передбачених п.7.1.1. (в.т.ч. оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів - сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в (повному обсязі), - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів (п.7.1.2. договору).

Матеріалами справи підтверджується, що останній платіж на погашення кредиту ОСОБА_1 здійснив 1 вересня 2014 року (а.с.32 т.4). А тому банк скориставшись своїм правом у січні 2015 року звернувся до суду із вказаним позовом про дострокове стягнення заборгованості, змінивши тим самим строк кредитування, в межах якого можуть нараховуватися відсотки за користування кредитними коштами.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За таких обставин колегія суддів вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, позивач, пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту, має право на отримання суми неповерненого кредиту, процентів за користування кредитом та пені за несвоєчасне виконання зобов`язання станом на день подання до суду позовної заяви - 20 січня 2015 року (а.с.17 т.1).

Натомість, уточнюючи (збільшуючи) позовні вимоги банк у розрахунок заборгованості включив суми відсотків за користування кредитними коштами та пені за несвоєчасність виконання позичальником зобов`язань за договором, нарахованих станом на 25 вересня 2018 року (а.с.28-33 т.4).

Враховуючи вищенаведене, зважаючи на строк виконання зобов`язання та беручи до уваги розрахунок позивача щодо розміру заборгованості, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» необхідно стягнути заборгованість по кредиту у розмірі 97 339,74 грн, з яких: 25 487,57 грн - заборгованість за кредитом, 32 429,09 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом, 39 423,08 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Визначаючи розмір заборгованості по пені суд враховує сплату відповідачем на її погашення таких сум 15 червня, 2 жовтня та 2 листопада 2018 року у загальному розмірі 928,63 грн (а.с.145 зворот, 147 т.2, а.с. 33 т.4).

При цьому колегія суддів не приймає до уваги доводи представника ОСОБА_1 щодо необґрунтованості розрахунку заборгованості, оскільки на спростування її розміру належних та допустимих доказів як суду першої інстанції, так і апеляційному суду ними не надано. Клопотання про призначення експертизи з метою встановлення розміру заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 не подавав. А саме по собі невизнання суми заборгованості за відсутності підтвердженого письмовими доказами власного розрахунку не може слугувати підставою для висновку про неправильність розміру заборгованості, визначеного банком та відповідно стягнутого судом.

Частинами другою, третьою статті 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

Оскільки розмір пені не перевищує розміру основної заборгованості, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності істотних обставин (майновий стан, стан здоров`я відповідача тощо), апеляційним судом не встановлено підстав для зменшення розміру неустойки.

Що стосується вимоги позивача про стягнення комісії, то колегія суддів виходить з наступного.

У засіданні апеляційного суду з пояснень представника позивача з`ясовано, що комісія у розмірі 5 999,93 грн є фактично нарахованою винагородою за надання фінансового інструменту відповідно до п.1.7.1. кредитного договору.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має платити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до цього Закону послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 6 вересня 2017 року по справі №6-207цс16.

За таких обставин нарахування банком винагороди за послуги, що супроводжують кредит, є незаконним. А тому підстави для стягнення комісії (винагороди) відсутні.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не встановив, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З огляду на вищенаведене колегія суддів дійшла переконання, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому не може вважатися законним та обґрунтованим.

А отже, підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

В силу вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи пропорційність розміру задоволених позовних (49,11%) та апеляційних вимог (41,60 %), з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягають стягненню судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції у розмірі 1 460,11 грн та судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1 616,68 грн. А всього 3 076,79 грн понесених судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК», подану представником Криловою Оленою Леонідівною, задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду від 7 травня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (місце знаходження: м.Київ, вул. Грушевського, 1Д, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570) заборгованість за кредитним договором № ІFL0GA від 25 грудня 2007 року в розмірі 97 339,74 грн, з яких: 25 487,57 грн - заборгованість за кредитом, 32 429,09 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом, 39 423,08 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (місце знаходження: м.Київ, вул. Грушевського, 1Д, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570) 3 076,79 грн понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 3 жовтня 2019 року