Справа № 447/819/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/811/2204/19 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року м.Львів

Справа № 447/819/16

Провадження № 22ц/811/2204/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Миколаївського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Миколаєві 22 травня 2019 року (суддя Карбовнік І.М.)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи: Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» про відшкодування шкоди,-

встановив:

29 березня 2016 року ОСОБА_2 звернувся з цим позовом. В обґрунтування позову посилається на те, що 23 січня 2014 року сталася ДТП за участю автомобіля марки «Мitsubishi Lancer», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля - тягача «Renault Magnum 11 GTA», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 з трьохвісним напівпричепом - фургоном « Meldgaard NTC/S», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_3 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали технічні пошкодження. Зазначає, що він (позивач) перебуваючи пасажиром в кабіні тягача «Renault Magnum 11 GTA», отримав тяжкі тілесні ушкодження. Стверджує, що ДТП сталася і вини відповідача. Вина ОСОБА_1 підтверджується вироком Іванівського районного суду Одеської області від 24 лютого 2015 року. Вказує, що через ДТП він ( ОСОБА_2 ) майже рік знаходився на стаціонарному лікуванні, йому встановлено третю групу інвалідності. Зазначає, що 29 травня 2015 року його звільнено з роботи у зв`язку з неможливістю виконання у повному обсязі трудових обов`язків через отриману травму. Стверджує, що на лікування ним витрачено 18 584,96 грн. Згідно судово-медичного висновку від 12 червня 2014 року в результаті отриманої травми йому встановлена втрата працездатності - 33%. Вважає, що відповідач зобов`язаний відшкодувати йому втрачений заробіток у розмірі 33% його заробітку одноразово. Просить стягнути з ОСОБА_1 18 584,96 грн. витрат на відшкодування майнової шкоди, 89 466,00 грн. заробіток (дохід), втрачений внаслідок зменшення стійкої тривалої втрати працездатності, 150 000 грн. витрат на відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що під час ДТП він отримав тяжке тілесне ушкодження, стрес, нервове потрясіння, шок, втрату свідомості, тривалий час терпів біль. Просить позов задовольнити.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 22 травня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на лікування в розмірі 18 584,96 грн., втрачений заробіток (дохід) внаслідок зменшення стійкої тривалої втрати працездатності у розмірі 89 466,00 грн., моральну шкоду у розмірі 50 000 грн., вирішено питання судових витрат, в решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким що порушує його законні права та інтереси, винесеним з порушенням норм матеріального права.Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що він ( ОСОБА_4 ) застрахував цивільну відповідальність у ПАТ СК «Україна». Згідно страхового полісу ліміт відповідальності на на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю складає 100 000 грн. Вказує, що строк дії полісу з 26 червня 2013 року по 25 червня 2014 року, тобто був чинним на момент спричинення шкоди. Стверджує, що відповідальним за вчинену шкоду в межах ліміту страхової відповідальності є страхова компанія.

2 вересня 2019 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу у якому зазначає про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить відхилити апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 82 цього Кодексу вирок суду в кримінальному провадження, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 23 січня 2014 року сталася ДТП за участю автомобіля марки «Мitsubishi Lancer», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля - тягача «Renault Magnum 11 GTA», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 з трьохвісним напівпричепом - фургоном « Meldgaard NTC/S», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 . Внаслідок зіткнення транспортні засоби отримали технічні пошкодження.

ОСОБА_2 , перебуваючи пасажиром в кабіні тягача «Renault Magnum 11 GTA», отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Вина ОСОБА_1 доведена вироком Іванівського районного суду Одеської області від 24 лютого 2015 року.

Відповідно до ст. 22, ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах.

Положення статті 1188 ЦК України є спеціальними щодо статті 1166 зазначеного Кодексу, у зв`язку із чим перевага в застосуванні повинна надаватися спеціальній нормі.

Вирішуючи спори, пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, належить виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини (стаття 1188 ЦК України). Отже, за цих обставин обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду.

Джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини.

Таким чином, правила щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, встановлені ст. 1188 ЦК України, згідно ч. 1 якої шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між: ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини».

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 1195 ЦК України особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної, або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду, тощо.

Відповідно до ст. 1197 цього Кодексу, розмір втраченого заробітку визначається у відсотках від середньомісячного заробітку який потерпілий мав до каліцтва по бажанню за дванадцять місяців, або за три останніх місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку обчисляється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

З висновку комісійної судово-медичної експертизи №123 від 12 березня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 під час ДТП 23 січня 2014 року отримав травму у вигляді компресійного перелому 11-12 хребців грудного відділу хребта, забою спинного мозку.

22 липня 2014 року комісією МСЕК позивачу з приводу наслідків перенесеної у 2014 році травми встановлено інвалідність 3-ї групи терміном на 1 рік (до 22 липня 2015 року). Відповідно до таких наслідків стійка втрата професійної працездатності на цей період становила 50%, згідно таблиці 1 п.2.4 «Критеріїв встановлення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я пов`язане з виконанням трудових обов`язків», затверджених наказом №420 Міністерства охорони здоров`я України від 5 червня 2012 року.

При обстеженні потерпілого МСЕК 22 липня 2015 року і 19 липня 2016 року 3-тя група інвалідності була підтверджена і стійка втрата професійної працездатності на період до 25 липня 2017 року у ОСОБА_2 становила 40% (сорок), відповідно таблиці 1, п.2.4 «Критеріїв встановлення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я пов`язане з виконанням трудових обов`язків», затверджених наказом №420 Міністерства охорони здоров`я України від 5 червня 2012 року.

25 липня 2017 року комісією МСЕК позивачу виставлено діагноз: «Клиновидна деформація тіла ТH 11 III ст., задній транспедикулярний спондилодез на рівні Тh10-L1. Клиновидна деформація тіла Тh12 0-I ст. Післятравматичний остеохондроз, спондилоартроз нижньо-грудного - поперекового відділів хребта з помірним порушенням функції. Післятравматична мієлопатія на рівні грудних сегментів. М`язево-тонічні порушення, больовий синдром» та підтверджена 3-тя група інвалідності терміном на 1 рік, до 25 липня 2018 року.

При цьому стійка втрата професійної працездатності з приводу наслідків травми отриманої у 2014 році, становить на цей період 30%, згідно таблиці 1 п.2.3 «Критеріїв встановлення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я пов`язане з виконанням трудових обов`язків», затверджених наказом №420 Міністерства охорони здоров`я України від 5 червня 2012 року.

Суд першої інстанції, на підставі встановлених фактів, прийшов до вірного висновку про задоволення позову в частині відшкодування майнової шкоди у розмірі 18 584, 96 грн. та втраченого заробітку (доходу), внаслідок зменшення стійкої тривалої втрати працездатності, у розмірі 89 466 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до п. 9 цієї постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.

Суд прийшов до вірного висновку про стягнення шкоди з винної особи. Доводи апеляційної скарги в частині, що шкоду має відшкодувати страхова компанія, у якій відповідач застрахував свою цивільну відповідальність, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Є встановленим, що завдана позивачу у 2015 році шкода до цього часу не відшкодована. Діяльність страхової компанії «Україна», у якій відповідач застрахував свою відповідальність, є припинено. Відповідач не надав доказів, що після настання страхового випадку він повідомив страхову компанію або МТСБУ про такий та потерпілого. Є встановленим, що права позивача порушені і підлягають судовому захисту. Ефективним способом захисту прав позивача і забезпечення принципу верховенства права може бути стягнення заподіяної шкоди з винної особи.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 травня 2019 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Постанову складено і підписано 3 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді