Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа №554/12806/15-ц

провадження № 61-35870св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Петрова Є.В., Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач: - ОСОБА_2 ,

за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2017 року у складі суддів: Хіль Л.М., Абрамова П.С., Мартєва С.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 про виселення з квартири та зобов`язання передати ключі від квартири.

Позов мотивовано тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 згідно з договору купівлі-продажу.

Пізніше їй стало відомо, що донька від першого шлюбу її колишнього чоловіка ОСОБА_3 - самовільно вселилася у вищезазначену квартиру. Остання фактично чинить перешкоди в користуванні цим житлом, оскільки утримує ключі від квартири.

07 серпня 2013 року ОСОБА_1 направила на ім`я ОСОБА_2 вимогу про виселення, яка була отримана останньою 17 серпня 2013 року. Враховуючи, що відповідачка у добровільному порядку не звільнила зазначене жиле приміщення, ОСОБА_1 просила суд на підставі статті 116 ЖК УРСР та статті 391 ЦК України виселити відповідачку з квартири АДРЕСА_1 , та також зобов`язати її передати ключі від квартири та оригінал технічного паспорта.

У лютому 2014 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про стягнення витрат, понесених на ремонт та утримання квартир.

Позовні вимоги мотивувала тим, що її батько - ОСОБА_3 перебував в шлюбі з ОСОБА_1 , продав нерухомість в м. Полтаві, що належала і їй та придбав на ім`я позивачки за первісним позовом спірну квартиру. При цьому він запевнив, що така необхідність в оформленні потрібна для отримання кредиту для купівлі цього житла у зв`язку з недостатністю грошових коштів.

На даний час квартира АДРЕСА_1 має статус спільного майна подружжя.

В день укладання договору купівлі- продажу зазначеної вище квартир - 01 липня 2011 року ОСОБА_1 видала їй нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила останню бути її представником в органах виконавчої влади та місцевого самоврядування, в усіх установах, підприємствах організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, в тому числі житлово-комунального господарства, в бюро технічної інвентаризації з питань пов`язаних з державною реєстрацією за нею права власності на придбану квартиру, всіх необхідних договорів на її утримання.

Одночасно між другим з подружжя - ОСОБА_3 і його донькою було підписано договір відповідального зберігання з правом користування спірною квартирою. За умовами цього договору ОСОБА_2 зобов`язалась прийняті всі необхідні міри для збереження зберігання квартири в належному стані в період дії договору.

Поселившись у зазначене житло зі згодою відповідачів, ОСОБА_2 переоформила його на ОСОБА_1 та переуклала з комунальними закладами договори про надання послуг. Крім того, вона здійснила ремонт у квартирі, витративши власні кошти на загальну суму 40 425 грн. 11 коп.

Зазначає, що на даний момент між відповідачами існує спір щодо поділу їх часток у майні, що є спільною сумісною власністю, оскільки вони розірвали шлюб.

Посилаючись на вище викладене, ОСОБА_2 просила стягнути з відповідачів 40 425 грн. 11 коп. витрат за здійснений нею ремонт, стягнувши з них суму пропорційну розміру частки кожного у спільному майні подружжя, а також судові витрати.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22 грудня 2014 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з квартири та зобов`язання передати ключі від квартири - задоволено: виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання з судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 грудня 2015 року -скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з квартири та зобов`язання передати ключі від квартири - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення витрат, понесених на ремонт та утримання квартири - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 34 560 грн. 30 коп. витрат, понесених на ремонт квартири, та 343,61 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 - відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 04 листопада 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року залишено без змін.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про перегляд вищевказаного рішення Апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року за нововиявленими обставинами.

Заяву про перегляд рішення Апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року за нововиявленими обставинами мотивовано тим, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави у цивільній справі № 554/12806/15-ц від 21 червня 2017 року було визнано недійсним договір від 01 липня 2011 року про відповідальнє зберігання квартири з правом користування. Зазначене судове рішення набрало законної сили 24 липня 2017 року. Вищевказаним судовим рішенням було визнано недійсним договір відповідального зберігання квартири з правом користування нею, існування якого було підставою для відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову про виселення ОСОБА_2 з квартири, що належить їй та її колишньому чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважає, що вказана обставина є нововиявленою у розумінні п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України.

Також нововиявленою обставиною ОСОБА_1 вважає, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2016 року спростовано мотиви апеляційного суду при ухваленні рішення, що переглядається, в частині необхідності одержання її згоди на укладення договору відповідального зберігання з правом користування.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року за нововиявленими обставинами відмовлено.

Відмовляючи ОСОБА_1 в перегляді рішення за нововиявленими обставинами, апеляційний суд виходив з того, що обставини на які посилається ОСОБА_1 у своїй заяві не є нововиявленими у відповідності до положень статті 361 ЦПК України та роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ за №4 від 30 березня 2012 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при розгляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» та такими, що суттєво впливають на правильність ухвалення судового рішення суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2017 року і передати справу до апеляційного суду для вирішення питання про розгляд її заяви про перегляд рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року за нововиявленими обставинами.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано з Октябрського районного суду м. Полтави вищезазначену цивільну справу №554/12806/15-ц.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави у цивільній справі № 554/12806/15-ц від 21 червня 2017 року було визнано недійсним договір відповідального зберігання кварти за адресою: АДРЕСА_1 з правом користування від 01 липня 2011 року, укладеного між ОСОБА_3 та його донькою ОСОБА_2 Зазначене судове рішення набрало законної сили 24 липня 2017 року. Вищевказаним судовим рішенням було визнано недійсним договір відповідального зберігання з правом користування, існування якого було підставою для відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову про виселення ОСОБА_2 з квартири, що належить їй та її колишньому чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважає, що вказана обставина є нововиявленою у розумінні п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України. Також нововиявленою обставиною ОСОБА_1 вважає, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2016 року спростовано мотиви апеляційного суду при ухваленні рішення, що переглядається, в частині необхідності одержання її згоди на укладення договору відповідального зберігання з правом користування.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

Відзив по справі не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 про виселення з квартири та зобов`язання передати ключі від квартири.

У лютому 2014 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про стягнення витрат, понесених на ремонт та утримання квартир.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22 грудня 2014 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з квартири та зобов`язання передати ключі від квартири - задоволено: виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання з судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 грудня 2015 року -скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з квартири та зобов`язання передати ключі від квартири - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення витрат, понесених на ремонт та утримання квартири - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 34 560 грн. 30 коп. витрат, понесених на ремонт квартири, та 343,61 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 - відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 04 листопада 2015 року касаційна скарга ОСОБА_1 відхилена. Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року залишено без змін.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про перегляд вищевказаного рішення Апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року за нововиявленими обставинами.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У силу положень частини першої статті 361 ЦПК України рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Відповідно до пункту першого частини другої статті 361 ЦПК України, підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв`язку з нововиявленими обставинами є істотні для справі обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Так, до частини другої статті 365 ЦПК України розглянувши заяву, суд може скасувати судове рішення, що переглядається, і прийняти нове судове рішення або залишити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами без задоволення.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина друга статті 361 ЦПК).

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами першим та другим частини другої статті 361 ЦПК, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі, тобто є істотними.

Нововиявленою може бути визнана лише та обставина, яка існувала в об`єктивній дійсності на момент ухвалення рішення. Обставина, яка виникла пізніше, є такою, що не могла бути врахована судом при розгляді справи, тому є підставою для нового звернення до суду.

Отже, що ухвали апеляційного (24 липня 2017 року) та касаційного суду (28 вересня 2016 року) постановлені судами після ухвалення рішення апеляційного суду, про перегляд якого у зв`язку із нововиявленими обставинами на підставі пункту першого частини другої статті 361 ЦПК України, прохає ОСОБА_1 (23 липня 2015 року), а тому апеляційний суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що обставини, викладені у вказаних рішеннях не можуть вважатися нововиявленими обставинами.

Відповідно до пункту шостого Постанови при вирішенні питання про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами суд має виходити з визначених частини другої статті 361 ЦПК України підстав, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, та дотримання заявником умов, що містяться в статями 362, 364 ЦПК. Судове рішення не може переглядатись у зв`язку з нововиявленими обставинами у разі, якщо обставини, передбачені частина друга статті 361 ЦПК, відсутні, а є підстави для перегляду судового рішення в апеляційному чи касаційному порядку або Верховним Судом України, а також якщо обставини, визначені частиною другою статті 361 ЦПК, були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи.

Таким чином, апеляційний суд встановив всі фактичні обставини та прийшов до обґрунтованого висновку про те, що обставини на які посилається ОСОБА_1 у своїй заяві не є нововиявленими у відповідності до положень статті 361 ЦПК України та роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ за №4 від 30 березня 2012 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при розгляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами».

Інші аргументі касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, та не згодою з рішення апеляційного суду від 23 липня 2015 року, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові ухвали - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

Є. В. Петров

С. П. Штелик