Справа № 372/2988/18
Провадження № 2-317/19
У Х В А Л А

19 лютого 2019 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Бондаренко Є.І.,

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 Мирчеаєвича до ОСОБА_2, третя особа служба у справах дітей та сімї виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області про відібрання дітей від матері без позбавлення її батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебуває вказана цивільна справа.

Позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про застосування заходів процесуального примусу, в судовому засіданні подав клопотання про витребування доказів, які підтримав в судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечили проти заяв та клопотань позивача в повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обовязків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійснення судочинства.

До заяви не подано достатніх доказів щодо необхідності застосування до відповідача заходів процесуального примусу, відсутнє також належне і переконливе обґрунтування заяви. При цьому відповідач посилається на те, що на всі запитання позивача містяться відповіді у наданому нею відзиві на позов. Надання правової оцінки суті відповідних доводів сторін буде здійснюватись на більш пізніх стадіях процесу.

Враховуючи викладене, суд вважає відсутніми підстави для застосування до відповідача заходів процесуального примусу.

Згідно ч.1 ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

До клопотання не додавались достатні докази щодо підтверджень вжиття відповідачем всіх заходів для отримання доказів у позасудовому порядку, наявності перешкод у отриманні доказів без застосування повноважень суду. Відсутнє також належне обґрунтування співвіднесення доказів, які пропонується витребувати, із межами розгляду цієї справи. Суд вважає клопотання безпідставним, оскільки відповідачем не доведено наявність правових і фактичних підстав для витребування доказів.

Крім того, суд вважає, що вимоги про витребування медичної документації відповідача та інформації щодо виклику швидкої допомоги відповідачем ОСОБА_2 в тому числі, інформацію щодо її звернення за медичною допомогою та обставин цього звернення виходять за межі цього судового розгляду і не стосуються саме спірних у цій справі правовідносин. Крім того, відповідач заперечила проти розповсюдження конфіденційних відомостей про свій стан здоровя.

У звязку із позицією особи, стосовно якої пропонується витребувати докази щодо її психічного стану, суд приймає до уваги наступне.

У низці справ щодо порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Європейський суд з прав людини констатував, що систематичне зберігання та інше використання інформації щодо приватного життя особи охоплюється статтею 8 Конвенції. Це особливо стосується інформації, що має інтимний або чутливий характер, зокрема інформації стосовно фізичного чи психічного здоровя конкретної особи (рішення у справі «3. проти Фінляндії» (Z. v Finland) від 25 лютого 1997 року, п. 95; рішення у справі «П. та С. проти Польщі» (Р. and S. v. Poland) від ЗО жовтня 2012 року, п. 128 та інші). Водночас відповідно до усталеної практики ЄСПЛ втручання у приватне життя є порушенням статті 8 Конвенції, за винятком випадків, коли таке втручання здійснюється «згідно із законом», переслідує одну з легітимних цілей, визначених частиною другою цієї статті, та є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення таких цілей. У справі «Суріков проти України» ЄСПЛ констатував, що здійснене роботодавцем заявника втручання в його приватне життя шляхом зберігання та поширення інформації про його психічне здоровя не відповідало зазначеним умовам, а отже, становило порушення статті 8 Конвенції. Крім того, у цій справі ЄСПЛ встановив порушення статті 6 Конвенції у звязку з тим, що національними судами не було наведено достатніх причин відхилення скарг заявника у справі за позовом про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування шкоди у звязку зі стверджуваним незаконним збиранням, використанням та поширенням роботодавцем інформації про стан здоровя заявника. При цьому ЄСПЛ вкотре нагадав, що стаття 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення. Хоча цей обовязок не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником. Незважаючи на те що національне законодавство, на яке посилався заявник, зокрема, стаття 32 Конституції України, Закон України «Про інформацію», Основи законодавства України про охорону здоровя, містить низку гарантій щодо захисту інформації медичного характеру, ЄСПЛ констатував, що у справі заявника ці гарантії фактично не діяли. Такий висновок було зроблено у звязку з тим, що національні суди не дослідили належним чином важливі аргументи заявника, які він наводив з посиланням на статтю 32 Конституції України та ряд інших важливих законодавчих положень. ЄСПЛ також вказав, що національні суди не навели відповідних та достатніх причин, які обґрунтовували б (виправдовували б) необхідність з оскаржуваного заявником втручання в його особисте життя у звязку з оприлюдненням інформації про психічний стан його здоровя іншим особам.

Враховуючи викладену вище позицію ЄСПЛ при вирішенні цієї справи, перевіряючи та досліджуючи всі доводи обох сторін, суд враховує, що відповідач надала суду певну медичну документацію відносно свого психічного стану, заперечила проти витребування в судовому порядку на вимогу позивача іншої документації, а позивач не навів достатньо переконливих підстав для витребування додаткових доказів від структурного підрозділу тієї саме медичної установи, яка видала представлений відповідачем письмовий доказ.

За таких обставин, суд вважає, що запропонований у клопотанні позивача спосіб втручання в особисте життя відповідача шляхом збирання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу за ухвалою суду не має відповідних та достатніх причин, які обґрунтовували б (виправдовували б) необхідність такого втручання, є непропорційним у демократичному суспільстві. Задоволення клопотання позивача без достатніх підстав, витребування доказів психічного стану особи ухвалою суду може містити ознаки порушення ст.8 Конвенції.

Поряд із тим, питання достатності, переконливості, достовірності та допустимості поданих обома сторонами доказів та доводів на цій стадії процесу не може вирішуватись та є передчасним, а розгляд справи слід здійснити з дотриманням принципів диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін.

Враховуючи викладене, суд вважає відсутніми підстави для витребування доказів судом.

Судом поставлено на обговорення питання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Сторони та представник третьої особи не заперечили.

На виконання ст. 189 ЦПК України та під час підготовчого судового засідання проведені дії, передбачені ст. 197 ЦПК України.

Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ознайомившись з матеріалами справи, суд вважає, що є достатні підстави для закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, оскільки до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті процесуальних дій вчиняти не потрібно, а справа може бути призначена до судового розгляду по суті.

Керуючись ст.ст. 84, 197, 200, 260 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви і клопотання позивача відмовити.

Закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 05 березня 2019 року о 10 год. 00 хв. в приміщенні Обухівського районного суду Київської області за адресою: 08700, Київська область, місто Обухів, вулиця Київська, 20, зал № 3.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя М.В.Кравченко