Справа № 352/1547/18
Провадження № 22-ц/4808/633/19
Провадження №22-ц/4808/638/19
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М.М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тисменицького районного суду про закриття провадження у справі, постановлену суддею Хоминець М.М. 20 березня 2019 року в м. Івано-Франківську, повний текст якої виготовлено 26 березня 2019 року, та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тисменицького районного суду про скасування заходів забезпечення позову, постановлену суддею Хоминець М.М. 20 березня 2019 року в м. Івано-Франківську, повний текст якої виготовлено 26 березня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Рона», ОСОБА_2 про визнання заяви, договорів поруки та іпотеки недійсними, скасування запису про державну реєстрацію права власності,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд із даним позовом, посилаючись на те, що внаслідок зловмисної домовленості посадових осіб ПАТ «Перший український міжнародний банк» та ТОВ «Компанія «Рона» 26.02.2014 року з порушенням вимог законодавства було укладено Генеральний договір №ЮР/1.14-17 та Кредитний договір №1.14-16, а її чоловік - ОСОБА_2 , перебуваючи під незаконним впливом третіх осіб, приховавши ряд суттєвих обставин, переконав її надати згоду на тимчасове передання майна подружжя в іпотеку для забезпечення зобов`язань ТОВ «Компанія «Рона» за вищевказаним договором. В подальшому ТОВ «Компанія «Рона» припинила виконання кредитних зобов`язань, що призвело до здійснення державної реєстрації права власності на іпотечне майно за ПАТ «Перший український міжнародний банк».

Ухвалою Тисменицького районного суду від 22.08.2018 року відкрито провадження у даній справі, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 29.08.2018 року задоволено частково заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, накладено арешт на спірне нерухоме майно, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 1,3504 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 58; приміщення - адміністративно-виробничі будівлі, складова частина об`єкту нерухомого майна: адмінбудинок площею 1203,5 кв.м., виробничий цех площею 1865,1 кв.м., трансформаторна підстанція площею 50,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 58.

07.12.2018 року ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» подало до суду клопотання про закриття провадження у справі. Дане клопотання обґрунтували тим, що Кредитний договір №1.14-16 від 26.02.2014 року (з додатковими угодами та додатками) було укладено між юридичними особами ПАТ «ПУМБ» та ТзОВ «Компанія «Рона», а Іпотечний договір №1.14-16/17/І-6, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А. за реєстровим №1084, укладено 09.07.2014 року між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 як іпотекодавцем саме з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника ТзОВ «Компанія «Рона» за даним кредитним договором. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці, відносяться до юрисдикції господарських судів. Просили закрити провадження у даній цивільній справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України та скасувати заходи забезпечення позову, накладені на підставі ухвали Тисменицького районного суду від 29.08.2018 року.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 20.03.2019 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Перший український міжнародний банк», ТзОВ «Компанія «Рона», ОСОБА_2 про визнання заяви, договорів поруки та іпотеки недійсними, скасування запису про державну реєстрацію права власності у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

20.03.2019 року представник ПАТ «Перший український міжнародний банк» подав до суду заяву про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Тисменицького районного суду від 29.08.2018 року по даній справі, посилаючись на те, що ухвала суду від 20.03.2019 року про закриття провадження у справі всупереч вимогам ч. 9 ст. 158 ЦПК України не містить положення про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 20.03.2019 року скасовано заходи забезпечення позову згідно ухвали Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2018 р. щодо накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 1,3504 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 58, та адміністративно-виробничі будівлі, складова частина об`єкту нерухомого майна: адмінбудинок площею 1203,5 кв.м., виробничий цех, площею 1865,1 кв.м., трансформаторна підстанція, площею 50,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 58.

Не погоджуючись із вказаними ухвалами суду, ОСОБА_1 подала апеляційні скарги. Вважає дані ухвали незаконними, постановлені з порушенням норм права, за неповного дослідження обставин справи.

Зазначає, що ніколи не була підприємцем та не діє як представник юридичної особи, а діє як фізична особа, власник майна на праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 .

Вказує, що норми процесуальних законів господарського та цивільного судочинства не містять обмежень щодо участі у справах позовного провадження у якості сторін як юридичних, так і фізичних осіб. Однак, фізична особа, яке не є суб`єктом господарювання, може бути відповідачем у справі, яка розглядається за правилами господарського судочинства, в порядку виключення із загального правила.

На її думку, в даному випадку провадження у справі здійснюється стосовно ряду позовних вимог, які є пов`язані між собою.

Позовна вимога про визнання недійсним одностороннього правочину у формі заяви про надання згоди на укладення іпотечного договору не може розглядатись у господарських судах. Також позовні вимоги щодо визнання недійсним іпотечного договору, визнання протиправними дій ПАТ «ПУМБ» та скасування реєстраційних дій пов`язані та спрямовані на захист її права власності, яке було порушене. Ці відносини не виникли із господарської діяльності ОСОБА_1 та не спрямовані на захист цієї господарської діяльності, оскільки метою подання позову є захист її права власності. Крім того, суб`єктний склад спору характерний саме для цивільного судочинства, адже позивачем є фізична особа, яка не є суб`єктом господарювання та серед відповідачів є також фізична особа - ОСОБА_2

Більше того, договір іпотеки за своїм правовим статусом не може бути господарським договором, оскільки є додатковим, акцесорним, таким, що забезпечує виконання основного договору.

В апеляційній скарзі на ухвалу суду від 20.03.2019 року про скасування заходів забезпечення позову зазначає, що на момент прийняття такої ухвали ухвала про закриття провадження у справі не набрала законної сили та є незаконною.

З огляду на наведене ухвала про скасування заходів забезпечення позову є передчасною, незаконною, винесеною без урахування вимог матеріального та процесуального права.

Просить скасувати ухвали Тисменицького районного суду від 20 березня 2019 року про закриття провадження у справі та про скасування заходів забезпечення позову, передати справу для продовження розгляду до Тисменицького районного суду.

АТ «ПУМБ» подало відзиви на вказані апеляційні скарги, у яких зазначило, що у спірних правовідносинах між сторонами наявний спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Крім того, відповідно до положень ГПК України сторонами в судовому процесі можуть бути і фізичні особи, які не є підприємцями. Також нормами ЦПК України передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Просить залишити апеляційні скарги ОСОБА_1 без задоволення, а ухвали Тисменицького районного суду від 20 березня 2019 року без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта та відповідач ОСОБА_2 вимоги апеляційних скарг підтримали.

Представник АТ «Перший український міжнародний банк» проти задоволення апеляційних скарг заперечив, просив ухвали суду від 20.03.2019 року залишити без змін.

Представник ТзОВ «Компанія «Рона» в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, представника відповідача АТ «Перший український міжнародний банк», ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Рона», ОСОБА_2 про визнання заяви, договорів поруки та іпотеки недійсними, скасування запису про державну реєстрацію права власності у серпні 2018 року.

Предметом судового розгляду у даній справі є вимоги про визнання недійсним одностороннього правочину, вчиненого ОСОБА_1 шляхом складення заяви про надання згоди на укладання ОСОБА_2 як майновим поручителем ТзОВ «Компанія «Рона» договору про передачу в іпотеку наступного майна: адміністративно-виробничих будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 1,3504 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Бородовською Н.О. 27.06.2014 року за реєстровим №366; визнання недійсним Договору №1 від 09.07.2014 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ТзОВ «Компанія «Рона», зі змінами та доповненнями, внесеними додатковою угодою №1 від 01.01.2015 року; визнання недійсним Іпотечного договору №1.14-16/17/І-6 від 09.07.2014 року (без видачі заставної), укладеного між ПАТ «Перший український міжнародний банк» та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А. за реєстровим №1084 зі всіма змінами та доповненнями, внесеними Додатковим договором про внесення змін та доповнень №1 та Додатковим договором про внесення змін та доповнень №2; визнання протиправними рішень та дій ПАТ «Перший український міжнародний банк» щодо набуття права власності на предмети іпотеки згідно Іпотечного договору №1.14-16/17/І-6 від 09.07.2014 року по заниженій ринковій вартості предметів іпотеки станом на 26.01.2017 року щодо нерухомого майна, оціненого у 3870029,00 грн., та земельної ділянки, оціненої у 2903708,00 грн.; скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний №33665629 від 01.02.2017 року, прийнятого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фрісом І.П., яким вирішено зареєструвати за ПАТ «Перший український міжнародний банк» право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 1,3504 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 58; скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний №33665356 від 01.02.2017 року, прийнятого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фрісом І.П., яким вирішено зареєструвати за ПАТ «Перший український міжнародний банк» право власності на приміщення адміністративно-виробничі будівлі, складова частина об`єкту нерухомого майна: адмінбудинок площею 1203,5 кв.м., виробничий цех площею 1865,1 кв.м., трансформаторна підстанція площею 50,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 58.

Постановляючи ухвали про закриття провадження у справі та про скасування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявний спір відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. При цьому, у випадку закриття провадження у справі суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року та згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Крім того, у статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04.12.1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

За загальним правилом, передбаченим у ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

За вимогами ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи-підприємці, а також фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 року по справі №910/8729/18 (провадження №12-294гс18) зазначено, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Як уже було зазначено, звертаючись до суду із даним позовом, позивач просила визнати недійсними, зокрема, односторонній правочин, вчинений ОСОБА_1 шляхом складення нотаріально засвідченої заяви від 27.06.2014 року, Договір №1 від 09.07.2014 року, укладений між ФОП ОСОБА_2 . та ТзОВ «Компанія «Рона», зі змінами та доповненнями, Іпотечний договір №1.14-16/17/І-6 (без видачі заставної) від 09.07.2014 року зі змінами та доповненнями.

Разом з тим, як вбачається з опорюваного Іпотечного договору №1.14-16/17/І-6 (без видачі заставної) від 09.07.2014 року, такий було укладеного між ПАТ «Перший український міжнародний банк» та фізичною особою ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання зобов`язань перед іпотекодержателем, що випливають з Генерального договору №ЮР/1.14-17 про умови надання банківських гарантій і акредитивів від 26.02.2014 року, з усіма змінами та доповненнями до нього, укладеного між ПАТ «Перший український міжнародний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Рона» (т. 1, а.с. 14-20).

Згідно копії нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_1 від 27.06.2014 року остання дала свою згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_2 як майновим поручителем ТОВ «Компанія «Рона» договору про передачу в іпотеку нерухомого майна на умовах на його власний розсуд у забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Компанія «Рона» за Генеральним договором №ЮР/1.14-17 про умови надання банківських гарантій і акредитивів від 26.02.2014 року та Кредитним договором №1.14-16 від 26.02.2014 року між ТОВ «Компанія «Рона» та ПАТ «Перший український міжнародний банк» (т. 1, а.с. 23).

Тобто спірні правовідносини виникли із кредитних відносин між ТОВ «Компанія «Рона» та ПАТ «Перший український міжнародний банк» на підставі Генерального договору №ЮР/1.14-17 про умови надання банківських гарантій і акредитивів від 26.02.2014 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2018 року по справі №910/1733/18 (провадження №12-170гс18) зазначено також, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII до юрисдикції господарських судів належать спори щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

При цьому, положення пункту 1 частини першої статі 20 ГПК України не пов`язують також належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці, з об`єднанням таких позовних вимог із вимогами до особи - боржника за основним зобов`язанням.

Що стосується вимог позову про визнання протиправними рішень та дій ПАТ «Перший український міжнародний банк» щодо набуття права власності на предмети іпотеки, скасування рішень про державну реєстрацію прав та обтяжень, прийнятих приватним нотаріусом при реєстрації право власності, то такі виникли на підставі вищезазначених договірних відносин та пов`язані з їх реалізацією.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваної ухвали про закриття провадження у справі.

Щодо вимог апеляційної скарги на ухвалу суду від 20.03.2019 року про скасування заходів забезпечення позову, то слід зазначити, що відповідно до положень ч.ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Згідно з ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Відповідно до роз`яснень, даних у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Підставою до скасування є зміна умов, що існували на момент постановлення ухвали про забезпечення позову. Заходи забезпечення позову скасовуються судом який їх застосовував, якщо відпали підстави з якими закон пов`язує можливість застосування таких заходів.

За змістом даних норм скасування заходів забезпечення позову пов`язане не із правомірністю їх вжиття, а із результатами розгляду справи і вирішенням спору по суті чи залишенням позову без розгляду, або закриттям провадження у справі.

Таким чином, вирішуючи питання про скасування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції правильно встановив, що обставини, які стали підставою для застосування заходів забезпечення позову змінились, провадження у справі, закрито, а тому передбачених законом підстав для залишення заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Тисменицького районного суду від 29.08.2018 року, немає.

Аргументи апеляційної скарги про те, що на момент прийняття такої ухвали ухвала про закриття провадження у справі не набрала законної сили, не заслуговують на увагу, оскільки у разі скасування заходів забезпечення позову, вони зберігають свою дію до набрання законної сили судовим рішенням, про що місцевий суд зазначив у своїй ухвалі.

Інших доводів які б спростували правильність висновків суду першої інстанції апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції постановив законну та обґрунтовану ухвалу, підстав для її скасування не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвали суду першої інстанції від 20.03.2019 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тисменицького районного суду від 20 березня 2019 року про закриття провадження у справі залишити без змін.

Ухвалу Тисменицького районного суду від 20 березня 2019 року про скасування заходів забезпечення позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 травня 2019 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

Л.В. Ясеновенко