Номер провадження: 22-ц/813/2815/19
Номер справи місцевого суду: 496/1849/17
Головуючий у першій інстанції Горяєв І.М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

з участю секретаря Ткачука В.О.

учасники справи:

позивач (за первісним позовом) ОСОБА_5

представник позивача - ОСОБА_2

відповідач (за первісним позовом) - ОСОБА_3

представник відповідачки - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Біляївський районний суд Одеської області від 26 березня 2018 року, ухваленого у складі судді Горяєва І.М., повний текст рішення складено 06.04.2018 року

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення.

У обґрунтуванні своїх вимог, позивач зазначає, що він з 1986 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Будинок, в якому зареєстрований позивач, з 2013 року належить на праві власності ОСОБА_3 , яка є його донькою.

З червня 2016 року ОСОБА_3 стала перешкоджати позивачу в користуванні житлом, забрала ключі, замінила двері і замки та добровільно його в будинок не впускає, вважаючи його особою, що втратила право користування житловим приміщенням у вказаному житловому будинку.

Позивач неодноразово намагався вселитися в будинок, але ОСОБА_3 добровільно його в будинок не впускає, на всі його вимоги впустити в будинок не реагує.

У зв`язку із чим, ОСОБА_5 звернувся до суду із вказаним позовом.

Відповідачка ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку із переїздом на інше місце проживання.

Свої вимоги мотивувала тим, що їй належить житловий будинок, її батько ОСОБА_5 у 2009 році уклав шлюб із ОСОБА_6 , та разом з дружиною стали будувати будинок по АДРЕСА_2 . В 2014 році ОСОБА_5 разом зі своєю дружиною, за власним бажанням зібрали всі свої речі та перебралися жити до нового побудованого будинку по АДРЕСА_2 . У зв`язку з вищевикладеним ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26 березня 2018 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, в якої просить рішення суду, в частині відмови в задоволенні його позовних вимог скасувати, та ухвалити в цієї частині нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, вселити його в будинок АДРЕСА_1 , та зобов`язати ОСОБА_3 не перешкоджати йому у користуванні житлом.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу ОСОБА_5 , зазначає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права, не вмотивовані підстави відхилення належних доказів.

У своєму відзиві ОСОБА_3 , зазначає, що рішення є законним та справедливим, ухвалене з додержанням норм закону, та підстав його скасування в апеляційної скарзі не наведені.

ОСОБА_3 рішення не оскаржує.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Комлева О.С. - головуючий суддя, судді - Журавльов О.Г., Кравець Ю.І.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_5 була прийнята до провадження та призначена до розгляду на 15 травня 2019 року.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене не підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи в задоволені позовних вимог ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_5 є безпідставними, тому, що позивачем не надано доказів, що йому чинять перешкоди у користуванні будинком.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

У відповідності до статті 47 Конституції України кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканність, а також недопущення примусового позбавлення житла,

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_5 з березня 1986 року зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Власником будинку АДРЕСА_1 є відповідачка ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 24.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Кифоренко Р.Б. (а.с.9).

З матеріалів справи вбачається, що як позивач, так і відповідачка звертались із заявами до Усатівського ВП за фактом користування житловим приміщенням з приводу вирішення їх спорів працівниками поліції було рекомендовано звертатись до суду (а.с.20-23).

Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини.

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10).

Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частинубудинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистогопроживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, за змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Позивач ОСОБА_5 є батьком відповідачки ОСОБА_3

Сторони не заперечують, що позивач вселився в житловий будинок у 1986 році, як член сім`ї, де і був зареєстрований.

З довідки Дачненської селищної ради Біляїського району Одеської області від 12 червня 2017 року за № 169 вбачається, що ОСОБА_5 залишається зареєстрованим за даною адресою і по даний час.

Спір, який виник у справі, стосується наявності або відсутності у ОСОБА_5 права користування житловим будинком.

Судом встановлено, що відповідач створює перешкоди у користуванні ОСОБА_5 житловим будинком, зокрема, обмежує йому доступ до будинку, посилаючись на те, що у будинку є лише одна житлова кімната, а інші приміщення перебувають у аварійному стані, та з цього приводу і позивач і відповідач систематично зверталися до правоохоронних органів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 не втрачав інтересу до спірного житла, а його відсутність викликана поважними причинами, в тому числі і пов`язаними з конфліктною ситуацією, що виникла між сторонами.

Згідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом першої інстанції, також був проігнорований висновок суду апеляційній інстанції, викладений в рішенні від 16.03.2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, про те, що причиною не проживання ОСОБА_5 в спірному будинку, є неприязні стосунки між власником та існуюче непорозуміння щодо користування спірним будинком. При цьому в будинку залишаються речі ОСОБА_5 (а.с. 13-17).

Виходячи з наведених обставин, колегія суддів дійшла до переконання, що висновок суду першої інстанції, про те що позивачем не надано доказів, що йому чинять перешкоди у користуванні будинком не відповідає фактичним обставинам справи.

На підставі викладеного, колегія приходить до висновку, що оскільки позивач на законних підставах набув право користування спірним житлом та у встановленому законом порядку не втратив право користування ним, то позовні вимоги ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_5 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені при невідповідності висновків суду обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_5

З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_5 підлягають задоволенню, тому відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України, суд дійшов висновку про те, що необхідно стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судовий збір, сплачений за подання позову (640 гривен) та апеляційної скарги (1920 гривен) у розмірі 2560 гривен.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26 березня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 - скасувати.

Ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_5 - задовольнити.

Вселити ОСОБА_5 в будинок АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_5 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судові витрати за звернення до суду першої та апеляційної інстанції у розмірі 2560 (дві тисячі п`ятсот шістдесят) гривен.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 16 травня 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

_________________________________________ Ю.І. Кравець