Справа № 189/908/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19.02.2019 року смт. Покровське Покровського району Дніпропетровської області

Покровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Чорної О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Корхової М.Г.,

учасники судового провадження:

представник відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», звернувся до суду з цивільним позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 34855,52 грн. за кредитним договором, а також просив стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у звязку з чим підписав заяву б/н від 27.08.2010 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 18000,00 гривень у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок.

У звязку з чим позивач вважає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни за рішенням та ініціативи банку.

Власник картрахунку зобовязаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п. 2.1.1.5.7 Договору.

При цьому позивач посилається на ч.1 ст. 634 ЦК України згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно п. п. 1.1.6.1, 1.1.6.2 Договору зміни в «Умови та правила надання банківських послуг» вносяться банком щомісячно в односторонньому порядку, а у випадках, коли в односторонньому порядку внесення змін неможливо, банк повідомляє клієнтів про внесені зміни шляхом використання різних каналів звязку серед яких: офіційний сайт банку, СМС-повідомлення, клієнтські виписки, інші канали інформування.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином в установлений строк відповідно до умов договору і вимог закону.

Позивач зазначає, що виконав свої зобовязання за Договором про надання банківських послуг, а саме, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредиту.

Відповідач зобовязався погашати заборгованість за кредитом, слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту.

Як зазначає позивач у позові, у відповідача виникла заборгованість за договором в розмірі 34855,52 грн., яка складається з наступного: 20980,68 грн. нараховано відсотків за користування кредитом, 13197,35 грн. нараховано пені; 500,00 грн. фіксована частина штрафу; 1635,98 грн. штраф (процентна складова) (а. с. 3 на звороті).

У якості доказів АТ КБ «Приватбанк» у позові зазначає розрахунок заборгованості, копію заяви позичальника, витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою (а. с. 3 позову, зворот).

Ухвалою суду від 19.07.2018 року відкрите провадження у справі і справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а. с. 48).

Згідно розпорядження №189-а від 25.09.2018 року призначений повторний автоматизований розподілу справи (а. с. 57).

Ухвалою суду від 26.09.2018 року справа прийнята до провадження суддею Покровського районного суду Дніпропетровської області Чорною О.В. та призначене судове засідання.

В судовому засіданні 19.10.2018 року відповідач ОСОБА_2 заявив усне клопотання про відкладення судового розгляду у звязку з необхідністю звернутися за допомогою адвоката (а. с. 67).

08.11.2018 року до суду надійшов відзив на позов, разом із заявою про застосування строків позовної давності та клопотанням про витребування доказів (а. с. 70-74).

Ухвалою суду від 09.11.2018 року від позивач витребувані докази, а саме, оригінал кредитної справи, оригінали платіжних документів про погашення боргу ОСОБА_2 та належним чином засвідчені копії цих документів (а. с. 80).

Згідно письмових клопотань сторін судовий розгляд справи відкладався (а. с. 86-87).

03.12.2018 року електронною поштою, а 04.01.2019 року поштою до суду надійшла відповідь на відзив та виписка по рахунку, копія анкети-заяви від 27.08.2010 року (а. с. 90-102, 106, 109-117, 130-144).

19.02.2019 року в судове засідання не зявився представник позивача, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Позивач надав суду письмову заяву розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

В судове засідання зявився представник відповідача ОСОБА_1, який позов заперечив у повному обсязі, посилаючись на доводи, наведені ним у відзиві на позов, а саме, на те, що згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до доданих позивачем - АТ КБ «Приватбанк» до матеріалів справи копії документів, ОСОБА_2 було підписано не кредитний договір, а заяву позичальника. В порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_2 взагалі не було повідомлено про умови надання кредиту, додані до матеріалі справи Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, ОСОБА_2 не надавалися та ним не підписувалися. Крім того, будь-які копії документів, як-то копію договору чи навіть копії заяви позичальника АТ КБ «Приватбанк» в порушення вимог ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» йому не було надано. У самій заяві позичальника кредитний ліміт був зазначений100 грн., таким чином є незрозумілим посилання позивача на кредитний ліміт у розмірі 18000 грн. Окрім зазначених обставин, ОСОБА_2 вважає позов АТ КБ «Приватбанк» до нього про стягнення заборгованості не підлягає задоволенню у звязку із спливом строку позовної давності (а. с. 70-72).

Відповідь на відзив представника позивача ОСОБА_3 зводилася до аргументації, зазначеної і в позові.

Щодо виконання ухвали суду про витребування оригіналу кредитної справи ОСОБА_2 та платіжних документів, позивач зазначив, що в архіві банку ці документи не зберіглися. Тому надати суду позивач їх не має можливості (а. с. 104). Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27.08.2010 року відповідач ОСОБА_2 підписав анкету-заяву на видачу та обслуговування кредитної картки, тип картки платіжна кредитка «Універсальна», зазначена сума кредитного ліміту - 100,00 гривень, номер картки 372987 (а. с. 10).

Відповідач не заперечував, що підписав цю заяву, у той же час суд не має можливості оглянути її оригінал, оскільки, як зазначив позивач, оригінал кредитної справи не зберігся.

Як зазначає позивач у позові, у відповідача виникла заборгованість за договором в розмірі 34855,52 грн., яка складається з наступного: 20980,68 грн. нараховано відсотків за користування кредитом, 13197,35 грн. нараховано пені; 500,00 грн. фіксована частина штрафу; 1635,98 грн. штраф (процентна складова) (а. с. 3 на звороті).

У той же час, згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, який наданий за період 02.07.2013 року до 31.05.2015 року, сума заборгованості за цей період становить 17301,72 гривень, заборгованість за процентами 473,62 гривень (а. с. 5-6).

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, за період з 01.06.2015 року до 23.05.2018 року, нараховані відсотки за кредитом складають 20980,68 гривень, нарахована пеня - 13197,35 гривень, заборгованість по штрафам 2135,98 гривень, заборгованість за тілом кредиту, становить 32719,51 грн., разом 34855,52 гривень. (а. с. 7-9).

Таким чином, з наданих розрахунків неможливо встановити, чи є заборгованість за тілом кредиту, коли вона виникла і у якому розмірі, з якого періоду, коли востаннє здійснював оплату відповідач.

Виходячи зі змісту позовних вимог, позивач у позові взагалі не зазначив, що відповідач має заборгованість за кредитом (тілом кредиту), а плата за його користування (відсотки), пені і штрафи за невиконання умов кредитного договору нараховується саме на тіло кредиту (залишок заборгованості).

Надані розрахунки заборгованості є суперечливими між собою, неточними і такими, що не містять достовірної інформації стосовно складових заборгованості і розміру боргу.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, кредитний договір має бути укладений у письмовій формі у вигляді одного документа (що містить усі істотні умови), підписаного обома сторонами, або у вигляді декількох документів, якими сторони обмінялися (листи, телеграми, телетайпне чи електронне повідомлення тощо). При цьому документи, якими сторони обмінюються, також мають містити підписи відправників.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що право кредитора вимагати повернення кредиту наступає у разі прострочення позичальником повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним, тому позивач повинен надати суду докази у підтвердження даних обставин, а також довести розмір заборгованості, яку просить стягнути з відповідача.

Підписана ОСОБА_2 заява від 27.08.2010 року не містить тих істотних умов кредитного договору, з яких було б можливо встановити умови, на яких він укладався.

Аналіз документів, які, на думку позивача, є кредитним договором, свідчить про те, що такі підписи містяться лише в цій заяві.

На думку позивача, такі істотні умови сторони узгодили в Умовах та правилах надання банківських послуг у ПриватБанку.

Така позиція є безпідставною, оскільки позивач не довів належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами, що відповідач при складанні анкети-заяви ознайомився саме з цими Умовами і правилами надання банківських послуг у ПриватБанку.

Так, у справі, що розглядається, позивачем за допомогою жодного доказу не підтверджено, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, розумів саме ті Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку, що додано позивачем до позову.

З огляду на викладене факт ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг у ПриватБанку не можна визнати доведеним, а самі Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 11.03.2015 року №43098344 (справа №6-16цс15), яка відповідно до статті 263 ЦПК підлягає урахуванню судом.

Крім того, таку ж позицію зайняв і новостворений Верховний Суд, який у постанові від 21.02.2018 року, ухваленій у цивільній справі №203/5497/13-ц (провадження №61-1391св18), постанові від 05.03.2018 року, ухваленій у цивільній справі №192/156/17 (провадження №61-2109св18), дійшов аналогічного висновку з тих самих правовідносин.

Окрім того, виходячи зі змісту ст. 22 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, документами, які можуть підтвердити факт проведення розрахункових операцій, є такі види розрахункових документів, як: платіжне доручення; платіжна вимога-доручення; розрахунковий чек; платіжна вимога; меморіальний ордер.

Згідно п.17.1 ст. 17 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні обовязкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами НБУ. Постановою Національного банку № 22 від 21 січня 2004 року встановлені вимоги до оформлення вищезазначених розрахункових документів.

Позивач не надав суду належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів та згідно якого можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу згідно заяви б/н від 01.02.2007 року.

Так звана виписка по рахунку, яку надав позивач (а. с. 137-141) як доказ, насправді є роздруківкою з невідомого, незрозумілого джерела, без підпису уповноваженої особи та печатки банку.

У своїй відповіді на відзив позивач посилається на те, що банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мінюсту від 12.04.12р., згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і податкових документах, віднесені касові документи, повідомлення банків, виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок (а .с. 135, на звороті).

Суд вважає, що посилання позивача на цей нормативний акт взагалі не є доречним, оскільки Перелік типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затверджений наказом міністерства юстиції від 12.04.2012 року за № 578/5, регулює питання порядку зберігання документів в архіві, не мають стосунку до банківських платіжних та інших документів і не визначають правовий статус банківської виписки.

У той же час, згідно Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління національного банку України від 04.07.2018 року №75 (надалі Положення), яке встановлює основні вимоги щодо бухгалтерського обліку та бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України (п. 2 Положення), операції, які здійснює банк, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються в бухгалтерському обліку за умов дотримання вимог законодавства України про електронні документи та електронний документообіг (п. п. 41-43 Положення).

Згідно п. 51 Положення первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов'язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ;

4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції.

Первинні документи, які не містять обов'язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку (п. 52 Положення).

Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи (п. 55 Положення).

Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов'язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку (п. 61 Положення).

Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту (п. 62 Положення).

Первинні документи за кожний робочий день мають бути звірені з оборотно-сальдовим балансом/оборотно-сальдовою відомістю. Меморіальні документи, звірені з оборотно-сальдовим балансом/оборотно-сальдовою відомістю, передаються для зберігання. Банк самостійно визначає порядок вивіряння, формування та зберігання документів згідно з його внутрішніми документами (правилами, положеннями) та нормативно-правовими актами Національного банку України. Головний бухгалтер або уповноважена ним особа обов'язково підписує щоденний оборотно-сальдовий баланс/оборотно-сальдову відомість (п. п. 69-70).

З наведеного вбачається, що надані банком не підписані жодною особою роздруківки з невідомого джерела не є первинним документом і не є випискою з рахунку клієнта згідно вимог банківських нормативно-правових актів.

У відповідності до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд відхиляє надані позивачем докази як неналежні та недостатні.

Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні.

У звязку з відмовою в позові, на підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 526, 528, 530, 638, 1049, 1050, 1054 ЦК, ст. ст. 7, 8, 10, 12, 18, 77, 81, 247, 259, 263-265, 268, 274-279 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні цивільного позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 34855,52 гривні за договором б/н від 27.08.2010 року - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Покровський районний суд Дніпропетровської області в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

З дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, яка починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 21 лютого 2019 року.

Суддя О.В. Чорна