22-ц/812/844/19Справа № 476/536/18
Провадження № 22-ц/812/844/19 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

за участю: представника позивача - Кобзаренка М.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , подану в його інтересах ОСОБА_2

на рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 15 січня 2019 року, ухваленого під головуванням судді - Чернякової Н.В. в приміщенні того ж суду о 15 годині 10 хвилин по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними та стягнення майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2018 року Кобзаренко М.Ю . в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними та стягнення майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди.

Позов обґрунтовував тим, що 10 грудня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір оренди належної останньому земельної ділянки, згідно умов якого відповідач передав йому в оренду строком на 49 років земельну ділянку площею 5 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Калинівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, та зобов`язався не вчиняти дії, які б перешкоджали йому користуватися вказаною земельною ділянкою.

Проте, у порушення умов вказаного договору та у період його дії, ОСОБА_3 за договором оренди, укладеним 23 грудня 2016 року передав належну йому земельну ділянку в оренду Товариству з додатковою відповідальністю сільськогосподарському виробничому підприємству «Правда», який рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 06 березня 2018 року визнано недійсним. Внаслідок таких неправомірних дій відповідача він не мав можливості у 2017 році користуватися земельною ділянкою, самостійно господарювати на ній, не отримав продукцію - врожай соняшнику, а також зазнав збитків у вигляді упущеної вигоди у зв`язку з порушенням його цивільного права на отримання продукції і доходів.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати дії відповідача, які перешкоджали йому користуватися орендованою земельною ділянкою неправомірними, а також стягнути з ОСОБА_3 на свою користь майнову шкоду у вигляді упущеної вигоди у розмірі 64141 грн. та розподілити судові витрати у справі.

Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 15 січня 2019 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що вимога про визнання неправомірними дій ОСОБА_3 не містить конкретного переліку дій, а визначити такі дії на власний розсуд суд не має повноважень, оскільки це є виходом за межі позовних вимог, а крім того матеріалами справи не підтверджено факту завдання позивачу матеріальних збитків у вигляді упущеної вигоди, розрахованої відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власників землі та землекористувачам, затвердженого постановою КМУ від 19 квітня 1993 року №284.

В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Кобзаренко М.Ю. посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що розмір упущеної вигоди є чітким та розрахований експертом Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області, а Порядок визначення та відшкодування збитків власників землі та землекористувачам, затвердженого постановою КМУ від 19 квітня 1993 року №284 не застосовується до спірних правовідносин, крім того, відмовивши у задоволенні позову з підстав не конкретизації, які саме дії відповідача слід визнати неправомірними суд фактично не надав оцінки доводам позивача щодо протиправної поведінки відповідача, а відтак не надав належної оцінки обставинам справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 10 грудня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір оренди належної на праві власності останньому земельної ділянки, площею 5,0 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах Калинівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області.

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Єланецького районного нотаріального округу Миколаївської області Волошиним В.В. за реєстровим № 1449 та який 19 липня 2006 року зареєстрований у Єланецькому РО МРФ ДП «Центр ДЗК» про що у Державному реєстрі земель вчинено запис №71 (а.с. 5-6).

Згідно пунктів 1, 2, 8 зазначеного вище договору, ОСОБА_3 передав в оренду ОСОБА_1 строком на 49 років належну йому на праві власності земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 та зобов`язався не вчиняти дій, які перешкоджали б позивачу користуватися вказаною земельною ділянкою.

ОСОБА_1 використовував належну ОСОБА_3 земельну ділянку для товарного сільськогосподарського виробництва до 2017 року.

23 грудня 2016 року відповідач уклав з ТДВ СГВП «Правда» інший договір оренди вищевказаної земельної ділянки, який 20 березня 2017 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №19557135 (а. с. 7-8).

Того ж дня, за актом приймання-передачі земельної ділянки ОСОБА_3 передав у користування ТДВ СГВП «Правда» земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 (а.с.9).

У 2017 році користування земельною ділянкою здійснювалося ТДВ СГВП « Правда ».

Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 06 березня 2018 року задоволено позов ОСОБА_1 , визнано недійсним договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 , укладений 23 грудня 2016 р. між ТДВ СГВП «Правда» та відповідачем. Підставою задоволення позовних вимог стало порушення прав попереднього орендаря земельної ділянки - ОСОБА_1 (а. с. 17-19).

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2018 року, визнано протиправними та скасовано рішення державного реєстратора Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області про реєстрацію договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 , зобов`язано державного реєстратора скасувати запис про реєстрацію іншого речового права на вказану земельну ділянку (а. с. 20-25).

Як на підставу задоволення своїх вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що через неправомірні дії ОСОБА_3 , який незаконно передав орендовану ним земельну ділянку під час дії договору оренди у користування іншій особі, він зазнав збитків у вигляді упущеної вигоди (неотриманого врожаю сільськогосподарських культур).

Так, ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Загальні підстави для відповідальності за заподіяння майнової шкоди встановлені ст. 1166 ЦК України, згідно з якою шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Необхідною умовою доведення наявності упущеної вигоди є встановлення, насамперед, самих збитків та причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника й збитками потерпілої сторони. При цьому потрібно довести, що протиправна дія або бездіяльність особи, яка порушила право, є причиною, а збитки, що виникли у потерпілої особи, є слідством такої протиправної поведінки.

Збитки у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються лише тоді, коли особа могла реально отримати вигоду, якби не протиправна поведінка відповідача.

Отже, пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Земельний кодекс України та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин є спеціальними до правовідносин щодо відшкодування збитків землевласникам та землекористувачам, у тому числі у вигляді неодержаних ними доходів.

Згідно із ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Підстави відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам є, серед інших, неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки (ст. 156 ЗК України).

Відповідно до ст. 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій.

Згідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, для доведення неправомірності дій відповідача як заподіювача шкоди є одним з елементів складу цивільного правопорушення (спричинення збитків), а тому входить до предмету доказування по справі за вимогами про відшкодування збитків, а за такого пред`явлення окремо вимоги про визнання неправомірними дій ОСОБА_3 щодо перешкод ОСОБА_1 у користуванні орендованою земельною ділянкою є зайвим.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Обраний позивачем у цій справі спосіб захисту (вимоги про визнання неправомірними дій ОСОБА_3) не призводить до відновлення його прав, тоді як заявлені вимоги про відшкодування завданих неправомірними діями відповідача збитків, є достатнім та ефективним способом захисту прав позивача, виходячи зі змісту спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання дій ОСОБА_3 неправомірними, суд першої інстанції помилково виходив з того, що позовна заява не містить конкретного переліку дій, які він вважав неправомірними, однак підставою відмови у задоволенні вказаних позовних вимог слід зазначити обрання позивачем неналежного способу захисту його прав.

За таких обставин, рішення суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними підлягає зміні.

Що стосується вимог про стягнення майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди то колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні цих вимог з огляду на наступне.

Згідно із ч.ч. 1 ст. 25, ч.ч. 1,2 с. 27 Закону України «Пор оренду землі», орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, отримувати продукцію і доходи. Орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці громадянами і юридичними особами України, іноземцями, особами без громадянства, іноземними юридичними особами, у тому числі міжнародними об`єднаннями та організаціями.

Частиною 1 ст. 36 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що у разі невиконання зобов`язань за договором оренди землі сторони несуть відповідальність згідно із законом та договором.

У пункті 8 договору оренди земельної ділянки від 10 грудня 2005 року сторони домовились, що орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які перешкоджали б орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою.

Самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними (стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»).

За положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 06 березня 2018 року у справі № 476/489/17, яким визнано недійсним укладений між ОСОБА_3 та ТДВ СГВП «Правда» договір оренди та встановлено факт передачі за цим договором спірної земельної ділянки у користування іншої особи, вибуття її з користування позивача у 2017 року, що свідчить саме про неправомірність поведінки відповідача, яка унеможливила використання у 2017 року позивачем орендованої ним земельної ділянки для ведення сільськогосподарського виробництва внаслідок самовільного (без достатньої правової підстави) зайняття орендованої земельної ділянки, а отже вказані обставини є встановленим та не потребують доказуванню.

Частиною 3 ст. 12, частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням цього доказування розміру заподіяної шкоди покладено на позивача.

На підтвердження розміру завданих збитків позивач надав суду висновок експерта Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області від 07 травня 2018 року №120-543/6, згідно якого розмір збитків становить 64 141,63 грн без урахування ПДВ (а.с. 29-30).

В роз`ясненнях, що містяться в пунктах 12, 14, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 з наступними змінами передбачено, що у випадках самовільного зайняття земельних ділянок, псування, забруднення земель чи вчинення інших порушень земельного законодавства шкода відшкодовується відповідно до статей 211, 212 ЗК України, статей 22, 623, 1166, 1172, 1192 ЦК України особами, що її заподіяли.

Розміри збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам вилученням (викупом) або тимчасовим зайняттям земельних ділянок у встановленому порядку, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам(затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284. У такому ж порядку визначаються збитки, заподіяні обмеженням прав власників землі та землекористувачів, погіршенням якості земель або приведенням їх у не придатний для використання за цільовим призначенням стан унаслідок негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

При пошкодженні посівів, самовільному зайнятті ріллі або сінокосінні на користь землекористувача (власника) стягується вартість неодержаних сільськогосподарської продукції чи сіна, обчислена за ринковими цінами, з урахуванням середньої врожайності певної культури в господарстві, за винятком витрат виробництва, пов`язаних зі збиранням урожаю, а також витрат на відновлення якості земель відповідно до їхнього призначення. Якщо замість пошкоджених посівів землекористувач провів у тому ж сезоні повторний посів культур, відшкодуванню підлягають витрати на пересівання (вартість насіння, обробітку землі тощо.

Розмір шкоди, заподіяної пошкодженням посівів і насаджень при прокладенні шляхів, трубопроводів та проведенні розвідувальних, бурових, будівельних робіт, псуванням і забрудненням сільськогосподарських та інших земель, іншими порушеннями земельного законодавства, визначається з урахуванням витрат на відновлення родючості землі, а також доходів, які власник землі або землекористувач міг би одержати при використанні земельної ділянки і які він не одержав за час до приведення землі у стан, придатний для її використання за цільовим призначенням, або до повернення самовільно зайнятої ділянки.

Відповідно до пункту 1 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (надалі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв`язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

Згідно пункту 3 Порядку відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані.

Неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

Розміри збитків, у тому числі неодержані доходи, згідно пунктом 2 Порядку, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад.

До складу комісій включаються представники Київської, Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчих комітетів міських (міст обласного значення) рад (голови комісій), власники землі або землекористувачі (орендарі), яким заподіяні збитки, представники підприємств, установ, організацій та громадяни, які будуть їх відшкодовувати, представники державних органів земельних ресурсів і фінансових органів, органів у справах містобудування і архітектури та виконавчих комітетів сільських, селищних, міських (міст районного значення) рад, на території яких знаходяться земельні ділянки.

Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії.

Також, постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року № 963 затверджена Методика визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу (надалі - Методика), якою розроблено механізм проведення розрахунків, завданих внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок.

Згідно п. 4 Методики розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, визначається: для всіх категорій земель (крім земель житлової та громадської забудови) за такою формулою: Шс = Пс x Нп x Кф x Кі (1), де Шс - розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, гривень; Пс - площа самовільно зайнятої земельної ділянки, гектарів; Нп - середньорічний дохід, який можна отримати від використання земель за цільовим призначенням, визначений у додатку 1, з урахуванням переліків, наведених у додатках 2 і 3; Кф - коефіцієнт функціонального використання земель, визначений у додатку 4; Кі - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель, який дорівнює добутку коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель за 2007 та наступні роки, що визначаються відповідно до Порядку проведення індексації грошової оцінки земель, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2000 року № 783.

Отже, спеціальними нормами у сфері землекористування визначений порядок визначення розміру шкоди, завданої внаслідок тимчасового невикористання (самовільного зайняття) власником (землекористувачем) земельної ділянки, яким передбачена спеціальна процедура - проведення розрахунку спеціально утвореним уповноваженим органом із використанням певних методик.

За положеннями статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, допустимість доказів, а саме: передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем на підтвердження розміру завданих з вини відповідача збитків надано Висновок експерта, який зроблений на підставі даних Головного управління статистики у Миколаївській області про середню врожайність соняшнику та середню ціну реалізації насіння соняшнику по сільськогосподарських підприємствах Єланецького району, довідки від 25 квітня 2018 року про витрати на підготовку полів, посів, обробіток та збирання врожаю соняшнику у 2017 року, відповіді Єланецької райдержадміністрації Миколаївської області від 18 серпня 2017 року №591/04-34/17 про те, що у 2017 року земельні ділянки засіяні соняшником та визначений розмір упущеної вигоди - збитків, яких завдано позивачу - 64 141,63 грн., а відтак не відповідає вимогам Порядку та Методики, виконаний не уповноваженим на то органом та без врахування наведених вище вимог до такого розрахунку щодо вихідних даних (а. с. 11, 12, 29-30).

Крім того, як вбачається з відповіді Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області від 18 серпня 2017 року № 591/04-34/17, що на засідання комісії по визначенню та відшкодуванню збитків власникам землі та землекористувачам, яке відбулося 18 серпня 2017 року, розглядався адвокатський запит представника позивача стосовно питань договірних відносин ОСОБА_1 на обробіток земельних ділянок громадян, в тому числі ОСОБА_3 , тобто позивач до цієї комісії звертався не із заявою про проведення розрахунку відповідних збитків і рішення з цього приводу не приймалося, про що свідчить протокол засідання комісії №10 від 18 серпня 2017 року. Інших доказів матеріали справи не містять.

Отже, встановлене свідчить про те, що належних та допустимих доказів розміру завданої з вини відповідача шкоди (збитків у вигляді упущеної вигоди), позивачем не надано, а відтак висновок суду про відмову у задоволенні вимог про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди за недоведеністю є правильним.

Доводи апеляційної скарги про невірне застосування судом до спірних правовідносин Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються роз`ясненнями, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 з наступними змінами, а також постановами Верховного суду у справах № 612/217/15-ц від 18 квітня 2018 року, № 472/1428/15-ц від 18 грудня 2018 року.

Посилання в апеляційній скарзі на Висновок експерта, як на належний доказ щодо визначення розміру упущеної вигоди також не може бути прийняте до уваги з огляду на викладене вище.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на висновки суду щодо відмови у задоволені позову, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Підстави для розподілу судових витрат (ч.13 ст. 141 ЦПК України) відсутні, оскільки рішення суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог не змінюється.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381,382 ЦПК України колегія суддів , -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 15 січня 2019 року в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними змінити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 27 травня 2019 року.