Постанова

Іменем України

13 травня 2019 року

м. Київ

справа № 752/3714/17

провадження № 61-1376св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_4 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року в складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У лютому 2017 рокуОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод щодо проживання в квартирі та вселення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що після смерті ОСОБА_5 , яка є йому та ОСОБА_2 матір`ю, а ОСОБА_3 бабусею, між ним та відповідачами відсутня згода щодо його проживання в квартирі та користування нею. Зазначив, що відповідачі чинять йому перешкоди в проживанні у зазначеній квартирі, а саме: змінили двері, встановили нові замки, не впускають в квартиру, не надають йому ключі, чим свідомо та неправомірно створюють умови, за яких він не може користуватися спірним житловим приміщенням, в якому при цьому й зареєстрований.

Враховуючи наведене, позивач просив вселити його в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідачів не чинити йому перешкод щодо проживання у зазначеній квартирі.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведений факт перешкоджання йому зі сторони відповідачів у користуванні спірним житловим приміщенням та вселенні до нього.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у користуванні вказаною квартирою.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірна квартира є приватизованою та належить сторонам на праві спільної часткової власності, не попередив сторони про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а також за вказаних обставин помилково вважав, що на правовідносини, що виникли між сторонами поширюється правовий режим статті 71 ЖК України. Враховуючи те, що відповідачі порушують права ОСОБА_4 як співвласника спірної квартири, позовні вимоги останнього є законними та обґрунтованими.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У грудні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року, в якій просять скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявники вказують на те, що апеляційний суд порушив вимоги статті 294 ЦПК України, прийнявши апеляційну скаргу з пропуском строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, заявлених позивачем, оскільки підстави та предмет позову не змінювалися, проте апеляційний суд, розглядаючи справу по суті послався на те, що спірна квартира є приватизованою та належить сторонам на праві спільної часткової власності, а також за вказаних обставин помилково вважав, що на правовідносини, що виникли між сторонами не поширюється правовий режим статті 71 ЖК України, разом із тим, позивач із такими позовними вимогами до суду не звертався, крім того, апеляційний суд не повністю визначився з характером спірних правовідносин і не вирішив питання, яким чином та протягом якого строку відповідачі перешкоджають позивачеві користуватися спірною квартирою та проживати у ній, не вирішив питання поважності причин відсутності позивача протягом 11 років у спірному житловому приміщенні та не вирішив питання, яким чином позивач намагався вселитися в квартиру. Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що спірна квартира є комунальною власністю та досі не приватизована, основним наймачем якої є ОСОБА_2 , позивач не проживав в квартирі, не вів із відповідачами спільного господарства та не проживав із ними однією сім`єю. Суд апеляційної інстанції не правильно визначився зі статусом спірної квартири, належним чином не перевірив доводів позивача щодо законності його вселення до неї. Посилання апеляційного суду на те, що позивач є сином померлої ОСОБА_5 , а тому відповідно до частини першої статті 405 ЦК України має право користуватися житлом, як член сім`ї власника, є помилковим, оскільки вказана норма, з урахування частини четвертої статті 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Апеляційний суд, переглядаючи рішення районного суду не встановив належності доказів та вдався до переоцінки письмових доказів, наданих позивачем на останньому засіданні суду перед ухваленням рішення. Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності та необґрунтованості заявлених позивачем позовних вимог.

У лютому 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу відхилити та залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачам достовірно було відомо, що спірна квартира є приватизованою, а сторони у справі є її співвласниками, оскільки ними поданий позов до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації від 30 грудня 2008 року, відповідно до якого спірна квартира зареєстрована за сторонами у рівних частинах.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на неї.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України (у редакції на час його ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ОСОБА_4 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 . Крім нього у вказаному житловому приміщенні зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Згідно із довідкою Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 27 січня 2017 року у вказаній квартирі з 18 жовтня 1979 року по 16 листопада 2016 року була зареєстрована ОСОБА_5 Знята з реєстраційного обліку у зв`язку зі смертю.

Відповідно до відомостей, зазначених в інформаційний довідці Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 12 травня 2017 року КВ-2017 № 17477, квартира АДРЕСА_1 ) на праві власності зареєстрована за: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (у рівних долях) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 30 грудня 2008 року відділом приватизації житла Голосіївської райдержадміністрації м. Києва (розпорядження № 35148), та зареєстрованого в Київському міському БТІ 21 квітня 2009 року в кн. д. 2095 за реєстровим № 4915.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 30 грудня 2008 року, виданого відділом приватизації житла Голосіївської райдержадміністрації м . Києва , квартира АДРЕСА_1 дійсно належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (у рівних долях).

Крім того, відповідно до копії заповіту від 24 вересня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Костенко Л. Ю., ОСОБА_5 все належне їй майно заповіла ОСОБА_4.

Тобто спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності в рівних долях , внаслідок приватизації згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», та частки співвласників у ній є рівними .

Нормативно-правове обґрунтування

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 , із тих підстав, що до виниклих між сторонами правовідносин не підлягає застосуванню стаття 71 ЖК України, оскільки спірна квартира є приватизованою та належить сторонам у справі в рівних частинах, а тому права позивача як співвласника спірного житлового приміщення підлягають захисту відповідно до положень ЦК України, які передбачають захист права власника та неможливості позбавлення особи цього права, крім випадків, встановлених законом.

Доводи касаційної скарги про те, що спірна квартира перебуває в комунальній власності та не належить сторонам на праві спільної часткової власності, не заслуговують на увагу, оскільки вказане протирічить наданим відповідачами документам, із яких вбачається, що останні у травні 2017 року подали до Голосіївського районного суду м. Києва позовну заяву до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсним, скасування розпорядження органу приватизації від 30 грудня 2008 року № 35148 та скасування свідоцтва на право власності на спільне житло від 21 квітня 2009 року № 4915, що свідчить про те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачам достовірно було відомо про те, що спірна квартира є приватизованою, а сторони у справі відповідно є її співвласниками.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, не заслуговують на увагу, оскільки суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, тобто суд обмежений вимогами диспозитивності цивільно-процесуального судочинства та не може вийти за межі позовних вимог, проте суд може змінити норму закону у випадку, якщо дія закону, на який посилається позивач не поширюється на виниклі між сторонами правовідносини.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик