Справа № 133/3161/18
Провадження № 22-ц/801/1005/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєчко В. Л.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 рокуСправа № 133/3161/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №133/3161/18 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 01 березня 2019 року, яке ухвалене суддею Сєчко В.Л. в приміщенні Козятинського міськрайонного суду Вінницької області, повний текст складено 01 березня 2019 року,

в с т а н о в и в :

В грудні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи позовні вимоги тим, що 11 квітня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір б/н, оформлений заявою позичальника, за умовами якого відповідач отримав 2010 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач не виконував взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого станом на 13 листопада 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 11806,58 грн, з яких: 1038,99 грн тіло кредиту; 1816,56 грн проценти за користування кредитом; 8150,72 грн пеня; 250 грн штраф (фіксована частина) та 550,31 грн (процентна складова), що й стало підставою для звернення банку до суду.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 01 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 01 березня 2019 року є незаконним, необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, не в повному обсязі досліджені письмові докази та обставини справи, що мають значення для справи. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 травня 2019 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено позовні вимоги. Надані АТ КБ «ПриватБанк» суду копії «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку» не містять підпису відповідача та не можуть слугувати підтвердженням, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного 11 квітня 2008 року кредитного договору. Розрахунки заборгованості, не можуть слугувати підтвердженням наявності заборгованості у відповідача перед позивачем, оскільки вони не є первинним документами, так як не відповідають вимогам, що висуваються чинним законодавством до первинних документів, не відповідають вимогам встановлених ЦПК України для письмових доказів.

Колегія суддів, не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, відповідно до договору № б/н від 11 квітня 2008 року відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 2010 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на сайті www.privatbank.ua, складає між нею і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до п. 1.1.7.11 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк.

Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, на підставі яких відповідач при укладенні договору надала свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Згідно наданого банком розрахунку, відповідач ОСОБА_2 не виконувала належним чином умови кредитного договору, у зв`язку з чим у неї утворилася заборгованість, яка станом на 13 листопада 2018 року становить 11806,58 грн і складається з наступного: 1038,99 грн - заборгованість за кредитом; 1816,56 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 8150,72 грн - заборгованість за пенею; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 грн штрафу (фіксована частина), 550,31 грн штрафу (процентна складова).

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір відсотків, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Договір приєднання може бути укладено шляхом приєднання однією зі сторін до запропонованих умов, які встановлені іншою стороною у формулярах або інших стандартних формах. При цьому сторона, яка приєднується до них не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).

Саме договір приєднання мав місце у справі, що розглядається: підписавши анкету-заяву, відповідач погодився з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також підтвердив, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, з договором про надання банківських послуг та згодний з його умовами. Відповідач зобов`язався виконувати вимоги Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися зі змінами на сайті ПриватБанку.

Договір приєднання не передбачає підписання кожним із позичальників Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів, тощо.

Тому доведеним є факт укладення кредитного договору між акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , шляхом отримання позичальником кредитної картки зі встановленим кредитним лімітом, та використання позичальником кредитних коштів, що також підтверджується доданими до апеляційної скарги виписками по карткових рахунках (а.с.63-68).

Отже твердження суду першої інстанції про те, що оскільки Умови та Правила надання банківських послуг не підписані позивачем, то позовні вимоги є недоведеними, є не вірними та не гуртуються на фактичних обставинах справи.

Перевіряючи правильність проведеного позивачем розрахунку апеляційний суд приходить до наступного:

За умовами кредитування користування за кредитними коштами Банком нараховуються проценти в розмірі 3 % в місяць, що становить 36 % на рік, з розрахунку 360 календарних днів на рік ( п. 2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою») (а.с.10-11).

З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 01 серпня 2016 року заборгованість у відповідача була відсутня. Однак з 07 серпня 2016 року відповідач почав здійснювати витрати кредитних коштів, що слугувало утворенню заборгованості по кредиту.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, ним було збільшено в односторонньому порядку відсоткову ставку за договором б/н від 11 квітня 2008 року, а саме: з 07 серпня 2016 року застосовано процентну ставку в розмірі - 43,2 % річних. Також Банк в заборгованість по тілу кредиту став включати нараховані відсотки, штрафи, пеню та на цю загальну суму нараховувати проценти.

Такі дії позивача є незаконними, вчиненими всупереч вимог як закону, так і умов укладеного між сторонами договору, виходячи з наступного:

У пункті 1.1.3.2.4 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), банк зобов`язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п.1.1.3.1.9. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови.

Інших положень, які надають право банку збільшувати процентну ставку за договором, регламентують умови та порядок такого збільшення, вказані Умови та правила надання банківських послуг не містять.

Колегія суддів не може погодитись з доводами позивача, що п. 1.1.3.2.4 Умов та правил надання банківських послуг є двосторонньою домовленістю сторін кредитного договору про право банку в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку на свій розсуд.

Зокрема, відповідно до пункту 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за N 541/13808, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, незалежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв`язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

У документах, які у своїй сукупності складають укладений між сторонами кредитний договір, всупереч частини першої статті 1056-1 ЦК України, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана).

Згідно з частиною третьою статті 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Колегія суддів зауважує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений ч. 4-6 ст. 1056-1 ЦК України.

Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення.

Як убачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку.

Сама по собі вказівка в Умовах та правилах надання банківських послуг на право банку змінювати тарифи, з огляду на вимоги закону, є недостатньою.

Окрім цього, відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такої ж позиції притримується Верховний Суд у постановах: від 06 березня 2018 року в справі № 754/12805/15-ц; від 15 березня 2018 року в справі № 755/15238/15-ц; від 28 березня 2018 року в справі № 389/3409/16-ц; від 23 травня 2018 року в справі №310/80/16-ц; від 30 травня 2018 року в справі № 739/1461/17; від 06 червня 2018 року в справі № 761/37819/15-ц; від 06 червня 2018 року в справі № 718/634/16-ц.

Однак, позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним також і з цих підстав.

Оскільки нарахування процентів за ставками 43,2% починаючи з дня погашення боргу, тобто з 07 серпня 2016 року є незаконним, тому апеляційний суд наводить власний розрахунок процентів, що підлягають стягненню: 1038,99 грн (сума боргу по тілу кредиту) х 36 % х 828 днів прострочки/ 360 розрахунок календарних днів на рік =860,28 грн, що підлягає стягненню.

Таким чином, розмір заборгованості по процентах за кредитним договором станом на 13 листопада 2018 року становить 860,28 грн, а тому зазначена сума заборгованості по процентам підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Таким чином, як вбачається з розрахунку заборгованості за період з 07 серпня 2016 року по 13 листопада 2018 року (в межах заявлених позовних вимог), заборгованість за отриманими в кредит коштами становить 1038,99 грн (тіло кредиту) та за процентами 860,28 грн.

Крім цього, не підлягає задоволенню також вимога АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з відповідача пені зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Умовами договору, а саме пунктом 2.1.1.12.6.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за виникнення прострочених зобов`язань на суму від 100 грн., включаючи прострочення зобов`язань, передбачених п.2.1.1.12.6.2., 2.1.1.12.8.1 Умов та правил.

Даним пунктом визначено, що пеня це базова процентна ставка по договору / 30 (нараховується за кожний день прострочення кредиту) + 50 грн. (одноразово). Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту.

У той же час, як видно з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 11 квітня 2008 року, відповідачу нараховувалася пеня щомісячно в твердій грошовій сумі (100 гривень), а не у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання, як передбачено частиною третьою статті 549 ЦК України.

Як вбачається з Умов та правил, пеня складається з двох частин: відсоткової, що нараховується за кожний день порушення зобов`язання та твердої суми. Відсоткова частина позивачем не нараховувалась, а лише пред`явлено до стягнення тверду частину, по 100 гривень щомісячно.

Суд апеляційної інстанції вважає, що завчасне визначення пені у твердій сумі не є пенею у розумінні закону, оскільки пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України), а тому вказані щомісячні нарахування не можуть бути стягнуті як пеня.

Не може бути задоволена також позовна вимога в частині стягнення штрафу (фіксована складова), оскільки фіксована частина штрафу в розмірі 500 грн. (пункт 2.1.1.7.6. Умов та правил) не відповідає суті і змісту частини другої статті 549 ЦК України, за яким штраф визначено як неустойку, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобов`язання.

Крім того, зі змісту статті 549 ЦК України випливає, що поняття штрафу визначене у цій статті та порядок його обрахунку, є обов`язковими для всіх учасників цивільних правовідносин і не може бути змінений та викладений на власний розсуд, оскільки в такому разі втрачається його суть, тобто він перестає бути видом забезпечення виконання зобов`язання - неустойкою в розумінні закону.

Разом з тим, підлягає задоволенню вимога про стягнення штрафу (процентна складова) у розмірі 5 % від суми заборгованості, як обумовлено сторонами у договорі, що становить 94,96 грн. (розрахунок: 1038,99 грн (тіло кредиту) + 860,28 грн (заборгованість по процентам) = 1899,27 грн х 5 % = 94,96 грн).

Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що з ОСОБА_1 слід стягнути на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 11 квітня 2008 року в розмірі 1994,23 грн, з них: 1038,99 грн - заборгованість за кредитом; 860,28 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 94,96 грн - штраф (відсоткова складова).

Отже, подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню як таке, що постановлене з неповним з`ясуванням обставин справи та невірним застосуванням норм матеріального права, які підлягали до застосування.

Відповідно до положень частини тринадцятої статті 141, підпункт в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України з ОСОБА_1 слід стягнути на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 744 грн (розрахунок 1994,23 грн (задоволена частинна вимог) х 100 : 11806,58 грн (ціна позову) = 16,89 %; позивач поніс наступні витрати: 1762 грн судового збору за подання позову (а.с.1) та 2643 грн судового збору за подання апеляційної скарги (а.с.53), тобто всього 4405 грн. х 16,89 % = 744 грн).

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 01 березня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за договором № б/н від 11 квітня 2008 року, яка склалася станом на 13 листопада 2018 року, в розмірі 1994,23 грн (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто чотири гривні 23 копійки), з них: 1038,99 грн (одна тисяча тридцять дев`ять гривень 99 копійок) - заборгованість за кредитом; 860,28 грн (вісімсот шістдесят гривень 28 копійок) - заборгованість за процентами за користування кредитом; 94,96 грн (дев`яносто чотири гривні 96 копійок) - штраф (відсоткова складова).

В іншій частині позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () 744 грн понесених судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 27 травня 2019 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Панасюк О.С.

Шемета Т.М.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.