КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Чех Н.А.
Номер провадження № 22-ц/824/3517/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа - Леляцька сільська рада Жмеринського району Вінницької області про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із вказаною заявою, яку мотивовано тим, що після смерті його матері, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, він звернувся до Жмеринської районної державної нотаріальної контори з метою належного оформлення спадщини, проте постановою від 19 квітня 2018 року йому було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки не було підтверджено родинних відносин із спадкодавцем.

Рішенням Жмеринського районного суду Вінницької області від 28 вересня 2018 року у справі №130/1511/18 встановлено факт, що заявник є сином ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року та відмовлено в частині задоволення вимог про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки ним не було доведено поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері.

ОСОБА_2 вважає, що прийняв спадщину, оскільки на час її відкриття ОСОБА_3 постійно проживала з ним, починаючи з 2002 року, у квартирі АДРЕСА_1 в Києві.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив встановити факт, що він постійно проживав разом із спадкодавцем - ОСОБА_3 на час відкриття спадщини.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2018 року було відмолено ОСОБА_2 у відкритті провадження.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовано тим, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про наявність спору про право, адже позивач є єдиним спадкоємцем ОСОБА_3, інших претендентів на спадкове майно не має, а сільська рада як представник територіальної громади не заперечує щодо поданої ним заяви, тому просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2018 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

ОСОБА_2 надіслав заяву про розгляд вказаної справи за відсутності його участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та вимоги заявлені у суді першої інстанції, вважає що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд посилався на те, що в даному випадку вбачається спір про право, тому має розглядатися в позовному провадженні за участю усіх заінтересованих осіб.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Таким чином, визначальним при розгляді заяви про встановлення певних фактів, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки, має значення наявність чи відсутність спору між спадкоємцями.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2, який є єдиним спадкоємцем до майна померлої матері ОСОБА_3, пропустив передбачений законом строк для прийняття спадщини, оскільки на момент звернення до нотаріальної контори ним не підтверджено родинних відносин зі спадкодавцем. Рішенням Жмеринського районного суду Вінницької області від 28 вересня 2018 року встановлено факт, що ОСОБА_2 є сином померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3

Вбачається, що від встановлення судом факту постійного проживання заявника разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, залежить можливість реалізації ним права на спадкування після смерті померлої матері і законом не визначено можливість установити цей факт у інший спосіб.

Леляцька сільська рада Жмеринського району Вінницької області не оспорює право заявника на спадщину, інших спадкоємців окрім ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 немає.

Отже, заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, подано ОСОБА_2 до суду в порядку окремого провадження з метою захисту своїх прав та інтересів при вирішенні питання щодо оформлення спадщини, а не для вирішення спору про право на спадщину.

Суд першої інстанції зазначене не врахував, зазначаючи, що із заяви ОСОБА_2 вбачається спір про право, не вказуючи між ким саме є такий спір та не звернув уваги, що заінтересована сторона визнала факт, що має юридичне значення.

Крім того, процесуальний закон вимагає встановити наявність спору про право, а не припускати його можливість.

У пункті 52 рішення у справі "MENSHAKOVA v.UKRAINE" від 8 квітня 2010 р. ЄСПЛ зазначав, що пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі "право на суд", яке згідно з практикою суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на "розгляд" спору судом.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про наявність підставдля відмови у відкритті провадження у зв'язку з тим, що в даному випадку існує спір про право.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню із направленням матеріалів вказаної справи до Дніпровського районного суду міста Києва для продовження розгляду, відповідно до вимог ч. 6 ст. 374 ЦПК України, оскільки судове рішення ухвалено із неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 380, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2018 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя: М.А.Яворський Судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв