Провадження № 88-ц/812/1/2019 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
У Х В А Л А

3 жовтня 2019 року м. Миколаїв

справа № 490/4036/13-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Шаманської Н.О., Яворської Ж.М.,

із секретарем Цуркан І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 14 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2

про виділ частки з спільного майна,

У С Т А Н О В И В:

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2014 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки з майна, що є спільною частковою власністю. Поділено в натурі квартиру АДРЕСА_1 відповідно до першого варіанту висновку судової будівельно-технічної експертизи № 125-085 від 5 листопада 2012 року, а саме: виділено в користування ОСОБА_1 житлову кімнату літ. 5 площею 13,3 кв.м., житлову кімнату літ. 4 площею 20, 6 кв.м., коридор літ. 3 площею 8, 8 кв.м.; ОСОБА_2 виділено житлову кімнату літ. 6 площею 22, 1 кв.м. та кухню літ. 2 площею 12, 9 кв.м. З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 18 505 грн. компенсації за перебільшення ідеальної частки та 2 098 грн. судових витрат. Додатковим рішенням цього ж суду від 26 грудня 2014 року визнано за ОСОБА_1 право власності на 55/100 частин квартири, за ОСОБА_2 - на 45/100 частин. ОСОБА_1 зобов`язано за власний рахунок здійснити роботи з переобладнання квартири, а саме: закласти дверний отвір зі шпаклюванням з приміщення літ.1-2 до приміщення літ.1-3 вартістю 800 грн. Виключено з другого абзацу резолютивної частини рішення слова «в користування».

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 14 грудня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_2 задоволено, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 26 грудня 2014 року скасовані та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

4 липня 2017 року ОСОБА_1 подано до апеляційного суду Миколаївської області заяву про перегляд рішення від 14 грудня 2016 року за нововиявленими обставинами.

Заява мотивована тим, що підставою для ухвалення цього рішення стало заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2016 року, яким задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири. Проте рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Посилаючись на ці обставини, як такі, що передбачені пунктом 3 частини 2 статті 361 ЦПК в діючій та той час редакції, ОСОБА_1 просив скасувати рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 14 грудня 2016 року та залишити в силі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 26 грудня 2014 року.

З березня 2017 року цивільна справа знаходилась в суді касаційної інстанції (ВССУ, ВС). Ухвалою судді Миколаївського апеляційного суду від 24 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху до розгляду справи судом касаційної інстанції.

Цивільна справа надійшла до апеляційного суду 17 вересня 2019 року.

Провадження за заявою ОСОБА_1 відкрито 23 вересня 2019 року.

У відзиві на заяву ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 дав власну оцінку обставинам, на які посилався позивач, вважаючи їх недостатніми для перегляду рішення апеляційного суду, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 не з`явився за станом здоров`я. Справу розглянуто за участю заявника ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_7 та представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8

Заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 423 ЦПК судові рішення, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами. Підставами такого перегляду є, зокрема, скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду (пункт 3 частини 1 статті 423 ЦПК).

Скасування судового рішення може бути визнано нововиявленою обставиною лише в тому випадку, коли суд обґрунтував ухвалене судове рішення скасованим (воно було підставою для ухвалення такого судового рішення) або виходив із нього, хоча прямо й не посилався на нього на підтвердження наявності вказаних обставин, а також якщо наслідком скасування судового рішення є інше за змістом вирішення спору.

Вирішуючи питання про скасування судового рішення із зазначених підстав, суди мають виходити з преюдиційного зв`язку судових рішень, зокрема, із того, що між рішеннями має існувати матеріально-правовий зв`язок, факти, встановлені в одній із справ, мають значення для іншої справи (пункт 9 постанови №4 Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами»).

Отже, виходячи зі змісту пункту 2 частини 2 статті 423 ЦПК скасування судового рішення в одній цивільній справі може бути достатньою підставою для перегляду рішення в іншій справі лише за умови, що цим (згодом скасованим) рішенням підтверджувались певні юридичні обставини як преюдиційні, і саме на цих фактах ґрунтувались висновки суду в справі, в якій переглядається рішення.

Зі змісту рішення апеляційного суду, на перегляді якого наполягає ОСОБА_1 (а.с.320-327 том 2), вбачається, що підставою для відмови в задоволенні його позову стало те, що суду не було надано належних доказів щодо можливості реального поділу (виділу) спірної трикімнатної квартири на два ізольованих житлових приміщення, які би відповідали вимогам будівельних норм до таких видів об`єктів нерухомого майна. Жоден із запропонованих експертом варіантів, викладених у висновку судової будівельно-технічної експертизи №125-085 від 05 листопада 2012 року, не узгоджений з компетентними органами на предмет можливості реконструкції квартири (перепланування та переобладнання), облаштування окремих приміщень інженерно-технічним обладнанням тощо.

Отже, насамперед, підставою відмовим в позові стала недоведеність сукупності тих технічних умов, які є достатньою підставою для виділу (поділу) частки спільного майна зі створенням окремих об`єктів особистої власності - ізольованих житлових приміщень, які би відповідали вимогам будівельних норм та правил.

Крім того, апеляційний суд також послався в судовому рішенні на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2016 року, яким договір купівлі-продажу спірної квартири співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 23 липня 1997 року визнано недійсним (а.с. 248 том 2).

З такими висновками суду апеляційної інстанції, зокрема, всіма підставами відмови в позові, погодився Верховний Суд, як суд касаційної інстанції, висновки якого викладені в постанові від 31 липня 2019 року (а.с.56-59 том 3).

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 травня 2017 року заочне рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 17 травня 2016 року скасоване, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири від 23 липня 1997 року відмовлено (а.с. 64-66 том 3).

Проте, аналіз змісту рішення апеляційного суду, на перегляді якого наполягає заявник, дає підстави для висновку, що факти, викладені у скасованому рішенні не є єдиною або основною підставою відмови в позові. Інші підстави, зокрема, недоведеність можливості поділу квартири на окремі об`єкти нерухомості - житлові квартири з дотриманням всіх вимог державних будівельних норм та правил та дотримання встановленого порядку реконструкції (перепланування, переобладнання) жодним чином не пов`язані з змістом скасованого рішення, тобто чинністю договору купівлі-продажу спірної квартири.

В цій частині судові рішення не мають преюдиційного зв`язку, бо чинність угоди не впливає на можливість або неможливість поділу нерухомості за всіх вказаних умов та не доводить можливість поділу спірної квартири на окремі квартири з дотриманням державних стандартів.

Отже, факти, встановлені в заочному рішенні про визнання угоди недійсною, згодом скасованого, стосуються лише однієї з підстав відмови в позові про виділ (поділ) із спільного майна. Наявність інших підстав скасування заочного рішення не призведе до іншого за змістом вирішення цього спору. Тому факт скасування заочного рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 17 травня 2016 року не є нововиявленою обставиною у розумінні пункту 3 частини 1 статті 423 ЦПК та не може бути достатньою підставою для перегляду судового рішення.

Виходячи з наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , скасування рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 14 грудня 2016 року та залишення в силі рішень суду першої інстанції.

Керуючись статтями 368, 429 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами та залишити в силі рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 14 грудня 2016 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: Н.О.Шаманська

Ж.М.Яворська

---------------------------------

Повну ухвалу складено 3 жовтня 2019 року.