РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2019 м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд в складі:

головуючого судді Стефанишина С.Л.,

при секретарі судового засідання Ніколайчук А.В., за участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Хмельницького цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна

встановив:

12 вересня 2017 року до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області звернулася ОСОБА_1 з вказаним позовом в якому просила визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в період з 20 лютого 1982 рік по 12 листопада 2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 В період шлюбу ними було набуто спільне майно, а саме квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира ними була придбана на підставі договору міни від 09.10.1997 року. З 2006 року ОСОБА_3 добровільно виселився з вказаного помешкання та на теперішній час у цій квартирі проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - дружина та донька її померлого сина відповідно. Оскільки спірна квартира була набута нею та відповідачем під час шлюбу за спільні кошти, вона є їх спільним майном. Разом з цим, право власності на цю квартиру зареєстровано лише за ОСОБА_3 , який її права на це майно не визнає та бажає одноособово ним розпорядитися.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19.10.2017 року було відкрито провадження у даній справі.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15.01.2018 року було в якості заходів забезпечення поданого ОСОБА_1 позову, було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 .

18 січня 2018 року ОСОБА_3 був поданий зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якому останній просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 1000 кв.м. кадастровий номер НОМЕР_1 , яка розташована по АДРЕСА_3 та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку; визнати незавершене будівництвом домоволодіння готовністю 100%, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , до складу якого входить: житловий будинок під літ. «А-2», площею 137,2 кв.м, житловою площею 56,8 кв.м, літня кухня літ. «Б», вбиральня - літ. «б», хлів літ. «В», альтанка літ. «Г» об`єктом спільної сумісної власності та визнати за ним право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів та обладнання, що були використані під час будівництва вказаного майна. Уточнивши позовні вимоги 11.01.2019 року ОСОБА_3 просить суд визнати за ним право власності на Ѕ частину зазначеної вище земельної ділянки та на Ѕ частину будинку та господарських будівель за адресою: АДРЕСА_3 .

В обґрунтування поданого зустрічного позову зазначив, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , ними, за спільні кошти 18 липня 2003 року була придбана земельна ділянка площею 1000 кв.м, яка розташована на території Грузевецької сільської ради Хмельницької області (кадастровий номер ділянки НОМЕР_1 ) з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку. Вказана земельні ділянка була набута ними у власність на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2003 року. На вказаній земельній ділянці ними, за спільні кошти було збудоване домоволодіння, до складу якого входить: житловий будинок, загальною площею 137,2 кв.м (літ. «А-2»); літня кухня (літ. «Б»); вбиральня (літ. «б»); хлів (літ. «В»); альтанка (літ. «Г»). Вказане домоволодіння було прийнято до експлуатації 02 грудня 2015 року. Зазначив, що оскільки вказаний об`єкт незавершеного будівництва був збудований ним та відповідачкою під час перебування у шлюбі за спільні кошти, він є об`єктом спільної сумісної власності.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 18 січня 2018 року було відкрито провадження у справі за вказаним зустрічним позовом, а справи за первісним та зустрічним позовами об`єднані в одне провадження.

24 травня 2018 року від ОСОБА_1 на адресу суду надійшов письмовий відзив на поданий ОСОБА_3 зустрічний позов. У своєму відзиві ОСОБА_1 вимоги зустрічного позову не визнала, та просила суд відмовити у його задоволенні у зв`язку з їх безпідставністю. Зазначила, що спірна земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 (кадастровий номер НОМЕР_1 ) була придбана нею 18.07.2003 року за власні кошти та в період коли вони з відповідачем ОСОБА_3 вже фактично не підтримувала подружні стосунки та не мали спільного бюджету ( ОСОБА_3 з кінця 2002 року до липня 2003 року з нею спільно не проживав, а у квітні 2003 року подав до суду позов про розірвання шлюбу). Таким чином вказане майно є її особистою власністю. Щодо інших вимог зустрічного позову (визнання права власності на Ѕ частину будівле них матеріалів, які були використані для будівництва домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_3 ) зазначила, що фактично на час припинення шлюбних стосунків (01.01.2009 рік) було виконано лише незначний відсоток будівельних робіт (лише вирито котлован, встановлено панелі та проведено електропостачання). Решту та основну частину будівництва, яке здійснювалося 7 років, було зроблено нею особисто за власні кошти і жодної матеріальної участі у цьому ОСОБА_3 не приймав, а отже вказане майно також є її особистою власністю.

24 травня 2018 року ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій остання просила визнати за нею право власності на 2/3 частини трикімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначила, що відповідач з 2006 року добровільно виселився із спірної квартири, протягом вже 12 років в ній не проживає, жодної участі в її утриманні не приймає. Натомість весь тягар в утримані квартири несе вона та за цей період нею за власні кошти був проведений ремонт (встановлені пластикові вікна, натяжна стеля, проведено облицювання підлоги плиткою на кухні, поклеєні шпалери, тощо). На підставі викладеного, з урахуванням відсутності трудової та фінансової участі відповідача в утриманні спільного майна, наявність у останнього іншого житла, а також зроблених нею за власні кошти поліпшень, посилаючись на положення ст.ст.70, 71 СК України, вважала за можливе збільшити її частку у спірному майні та визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

14 листопада 2018 року від відповідача ОСОБА_3 надійшла письмова заява в якій останній просив відмовити у задоволенні поданого ОСОБА_1 позову у зв`язку з пропуском останньою строку на звернення до суду про захист свого порушеного права. Зазначив, що шлюб між ним та ОСОБА_1 був розірваний 12.11.2013 року, а позов про поділ спільного майна остання подала лише 12.09.2017 року, тобто зі спливом позовної давності, визначеної ст..256 ЦК України та ч.2 ст.72 СК України.

11 січня 2019 року відповідачем ОСОБА_3 був поданий зустрічний позов у новій редакції, в якому останній уточнив свої позовні вимоги та остаточно просив визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 1000 кв.м (кадастровий номер НОМЕР_1 ), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та на Ѕ частину розташованій на ній домоволодіння, до складу якого входить: : житловий будинок, загальною площею 137,2 кв.м, житлова площа 56,8 кв.м (літ. «А-2»); літня кухня (літ. «Б»); вбиральня (літ. «б»); хлів (літ. «В»); альтанка (літ. «Г»). Зазначив, що спірна земельна ділянка та домоволодіння було відповідно придбане та побудоване під час шлюбу за спільні кошти, а отже є їх спільним з ОСОБА_1 майном.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та просить

визнати за нею право власності на 3/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 яка зареєстрована за ОСОБА_3 . Вимоги зустрічного позову не визнала, та просила суд відмовити у його задоволенні у зв`язку з безпідставністю. Зазначила, що спірна земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 (кадастровий номер НОМЕР_1 ) була придбана нею 18.07.2003 року за власні кошти та в період коли вони з відповідачем ОСОБА_3 вже фактично не підтримувала подружні стосунки та не мали спільного бюджету ( ОСОБА_3 з кінця 2002 року до липня 2003 року з нею спільно не проживав, а у квітні 2003 року подав до суду позов про розірвання шлюбу). Таким чином вказане майно є її особистою власністю. Щодо інших вимог зустрічного позову (визнання права власності на Ѕ частину будівле них матеріалів, які були використані для будівництва домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_3 ) зазначила, що фактично на час припинення шлюбних стосунків (01.01.2009 рік) було виконано лише незначний відсоток будівельних робіт (лише вирито котлован, встановлено панелі та проведено електропостачання). Решту та основну частину будівництва, яке здійснювалося 7 років, було зроблено нею особисто за власні кошти і жодної матеріальної участі у цьому ОСОБА_3 не приймав, а отже вказане майно також є її особистою власністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечила проти первісного позову, підтримала зустрічний позов та надала суду пояснення, що відповідають змісту зустрічних позовних вимог.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Стосовно вимог первісного позову.

Встановлено, що 20 лютого 1982 року між сторонами був укладений шлюб.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 листопада 2013 року, яке набуло законної сили 07 травня 2014 року, зареєстрований між сторонами шлюб було розірвано. Під час розгляду вказаної справи місцевим судом зокрема було встановлено, що з початку 2009 року подружжя фактично припинило шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть.

Також встановлено, що розпорядженням Хмельницької міської адміністрації №950 від 25.11.1992 року, ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку площею 1000 кв.м. АДРЕСА_4 та дозволено будівництво індивідуального житлового будинку. Як вбачається із вказаного розпорядження виділення вказаної земельної ділянки та дозвіл на будівництво був наданий по суті для поліпшення житлових умов сім`ї останнього: на той час ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 та їх сім`я складалася з 4 осіб; з 03.07.1992 року він перебував на обліку на індивідуальну забудову з 03.07.1992 року.

09 жовтня 1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 був укладений договір міни, який посвідчений державним нотаріусом Другої Хмельницької державної нотаріальної контори, ОСОБА_11 . ОСОБА_12 . та зареєстровано в реєстрі за № 1-3523. За умовами вказаного договору ОСОБА_3 обміняв незакінчений будівництвом житловий будинок готовністю 86%, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Вказаний обмін був вчинений без грошової доплати. Під час оформлення вказаного договору, від дружини ОСОБА_3 ОСОБА_1 до нотаріуса була подана заява, в якій остання надала свою згоду на вчинення вказаного правочину.

Відповідно до положень ч.1 ст..22 КпШС, які діяли станом на момент виникнення спірних правовідносин (час набуття правова власності на спірне майно) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Приписами ст.23 вказаного закону визначалося, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном (частини перша та третя статті 24 КпШС).

Як зазначалося вище, спірне майно: квартира АДРЕСА_2 , було набуто ОСОБА_3 у жовтні 1997 року, тобто під час перебування ним у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , на підставі договору міни. При цьому, набуття вказаного майна було фактично здійснено ОСОБА_3 внаслідок розпорядження спільним з ОСОБА_1 майном (незакінченим будівництвом житловим будинком готовністю 86%, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 ).

За таких обставин квартира АДРЕСА_2 , незважаючи на факт реєстрації права власності лише за ОСОБА_3 , є спільним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Відповідно до частини 1 ст.70 СК України ( в редакції, чинній на час вирішення спору) У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Оскільки спірне майно (квартира АДРЕСА_2 ) є спільною власністю сторін, виходячи із рівності частки майна дружини та чоловіка, за ОСОБА_1 слід визнати право власності на Ѕ частку вказаної квартири.

Вимоги ОСОБА_1 про відступлення від засад рівності часток подружжя та визнання за нею права власності на 2/3 частини спірного майна суд вважає безпідставними виходячи із наступного.

Заявляючи вказані вимоги ОСОБА_1 посилалася на те, що з 2006 року відповідач добровільно виселився з спірної квартири, жодної участі в її утриманні не приймав, натомість вона за власні кошти не тільки утримувала вказане майно, але й провела у ньому ремонт.

Відповідно до ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Згідно роз`яснень, які викладені у п.30 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11 визначено, що при вирішенні спору про поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з чч.2, 3 ст.70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток, ураховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, а й випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст.60 СК).

Отже, вказаними нормами закону визначені виключні обставини, за яких суд може відступити від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна.

Доказів існування обставин, які можуть бути підставами для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі їх спільного майна, ОСОБА_1 суду не надано та матеріали справи не містять, а посилання останньої на факт не проживання відповідача у спірній квартирі протягом тривалого часу, не приймання ним участі в утриманні цього майна, проведення позивачкою поточного ремонту квартири, самі по собі, на думку суду, не є тими істотними обставинами, які в розумінні положень ч.2 ст.70 СК України, дають право на відступ від рівності часток подружжя у спільному майні.

За таких обставин позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково та визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 .

Стосовно посилань відповідача ОСОБА_3 та його представника на пропуск строку позовної давності до таких вимог позивачки суд зазначає, що згідно ч.2 ст.72 СК України о вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У своєму позові, ОСОБА_1 обґрунтовуючи обставини, за який її право на спірне майно було порушено зі сторони відповідача, зазначила, що її колишній чоловік бажає одноособово розпорядитися спірною квартирою, чим фактично не визнає її права на цю квартиру. Про вказану обставину вона дізналася у серпні 2017 року, коли до осіб, які в цій квартирі проживають (колишня дружина її сина та онук) надійшов лист від представника ОСОБА_3 з вимогою звільнити це помешкання.

З вказаним позовом позивачка звернулася 12.09.2017 року, тобто через місяць, коли дізналася про невизнання її прав стосовно спірного майна.

Таким чином посилання відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності є безпідставними.

Стосовно вимог зустрічного позову.

18 липня 2003 року ОСОБА_1 придбана земельна ділянка площею 1000 кв.м, яка розташована на території Грузевецької сільської ради Хмельницької області (кадастровий номер ділянки НОМЕР_1 ) з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2003 року. Право власності на зазначену ділянку підтверджується державним актом ЯГ №137489 виданого Хмельницькою райдержадміністрацією від 14.09.2009 року.

На вказаній земельній ділянці ОСОБА_1 за власні кошти було збудоване домоволодіння за адресою по АДРЕСА_3 , до складу якого входить: житловий будинок, загальною площею 137,2 кв.м (літ. «А-2»); літня кухня (літ. «Б»); вбиральня (літ. «б»); хлів (літ. «В»); альтанка (літ. «Г»). Вказане домоволодіння було прийнято до експлуатації 02 грудня 2015 року, що підтверджується декларацією про готовність об`єкта до експлуатації виданої ОСОБА_1 Початок будівництва квітень 2006 року, закінчення вересень 2009 року. Право власності на будинок за ОСОБА_1 зареєстроване 11 січня 2016 року, що підтверджується даними свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 листопада 2013 року, яке набуло законної сили 07 травня 2014 року, зареєстрований між сторонами шлюб було розірвано. Під час розгляду вказаної справи місцевим судом зокрема було встановлено, що з початку 2009 року подружжя фактично припинило шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть.

ОСОБА_3 у зустрічному позові ставить вимоги про визнання права власності за ним на Ѕ частину земельної ділянки та житлового будинку з господарськими будівлями за зазначеною вище адресою проте, не ставить вимог про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання недійсним свідоцтва про право власності на зазначений будинок від 11.01.2016 року яке зареєстроване та отримане ОСОБА_1 після розірвання шлюбу, що свідчить про невірно обраний спосіб захисту останнього так, як за позивачем на момент припинення шлюбних стосунків (початок 2009 року) не було зареєстроване право власності на спірний будинок.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Вимоги про визнання права власності за ним на Ѕ частину земельної ділянки та житлового будинку не може бути задоволена, оскільки позивач не ставить вимог про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірний будинок.

Крім того, п.5 постанови пленуму ВСС «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7.02.2014 №5 роз`яснює, що якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст.334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (ст.5 ЦК).

Згідно з ч.4 ст.334 ЦК (у редакції закону «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» від 11.02.2010 №1878-VІ) права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до закону.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідно до ст. 57 СК України Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 р. вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Фактичні шлюбні стосунки та спільне ведення господарства припинили своє існування на початку 2009 року, а завершено будівництво в вересні 2009 року про що свідчить декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 02.12.2015 року.

Зважаючи на викладене суд приходить до висновку, що придбана вище зазначена спірна земельна ділянка та збудований житловий будинок за адресою по АДРЕСА_3 придбані за кошти, що належать ОСОБА_1

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 р. вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Однак позивачем та представником за зустрічним позовом не надано будь-яких доказів, що житловий будинок по АДРЕСА_3 який побудований за період з квітня 2006 року по вересень 2009 року за спільні кошти, що належать до спільної сумісної власності подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин з січня 2009 року. Тому суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на Ѕ частину спірного будинку є необгрутованими та не підлягають до задоволення.

Крім того, земельна ділянка площею 1000 кв.м, яка розташована на території Грузевецької сільської ради Хмельницької області (кадастровий номер ділянки НОМЕР_1 ) з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування спірного житлового будинку також, не підлягає поділу.

За встановленних обставин, суд приходить висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути понесенні нею судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 2999,50 грн.,

Керуючись ст.ст. 2, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст.60, 70, 71 СК України, суд

Ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 яка зареєстрована за ОСОБА_3 .

В решті позовних вимог відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2999,50 грн.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Апеляційного суду Хмельницької області через Хмельницький міськрайонний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 03.05.2019 року.

Суддя С. Стефанишин