Провадження № 22-ц/4808/255/19
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Томин О.О., Девляшевського В.А,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Дузінкевич Л.Б. про визнання заповіту подружжя недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 грудня 2018 року під головуванням судді Шамотайло О.В. у м. Івано-Франківськ,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту подружжя від 03 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б., відповідно до якого належна подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 у випадку смерті одного з подружжя, переходить до другого з подружжя, а в випадку смерті останнього з подружжя призначено спадкоємцем ОСОБА_3.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вчинення даного правочину було зумовлено опікою ОСОБА_3 над ОСОБА_6. в останні роки його життя, оскільки позивач ОСОБА_2 за станом свого здоров'я не могла здійснювати таку опіку.

ОСОБА_6. помер і після його смерті право користування спадковим майном, зазначеним у заповіті подружжя, перейшло до позивача. На виконання умов заповіту нотаріусом накладено заборону на відчуження спадкового майна, тому позивач не може розпорядитися цим майном на власний розсуд, потребуючи коштів на лікування.

У позові ствердила, що підписуючи заповіт, вона до кінця не розуміла його зміст і правові наслідки для себе, як останнього з подружжя, а якщо б розуміла, то ніколи б його не підписала. Крім того вказала, що у заповіті міститься помилка щодо статусу майна, яке заповідалося відповідачу. Зокрема, зазначена у заповіті квартира на час складання заповіту не була у спільній власності подружжя, а була особистою власністю її чоловіка ОСОБА_6 згідно свідоцтва про право власності на житло.

Просила визнати недійсним заповіт подружжя з вищеназваних підстав.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2 на вказане рішення подала апеляційну скаргу в якій зазначає, що рішення судом постановлено з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а висновок суду не відповідає обставинам справи.

Підписуючи заповіт на ім'я ОСОБА_3 вона до кінця не розуміла його зміст та правові наслідки для себе, як останньої з подружжя, а саме, не розуміла, що після смерті одного з подружжя майно переходить не у власність, а лише у користування другого з подружжя, так як нотаріусом не було роз'яснено їй та її чоловіку наслідки складання заповіту подружжя.

У зв'язку із станом здоров'я у неї виникла необхідність продати вказану квартиру, однак не може, тому що нотаріусом накладено заборону на відчуження майна, вказаного у спільному заповіті подружжя.

Окрім того, вважає, що нотаріус неправильно визначила статус майна, як спільної власності подружжя, оскільки квартира, вказана у заповіті подружжя, належала її чоловікові на праві приватної власності.

Просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 10 грудня 2018 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Приватний нотаріус Дузінкевич Л.Б. подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить в її задоволенні відмовити, а рішення суду залишити без змін. Зазначає, що нотаріусу були надані всі необхідні документи для вчинення нотаріальної дії при складанні заповіту подружжя, а ОСОБА_2 та ОСОБА_6. належним чином роз'яснено наслідки складання відповідного заповіту.

ОСОБА_3 також подав відзив на апеляційну скаргу у якому зазначив, що позов визнає, тому просить задовольнити апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення скасувати.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2, яка доводи апеляційної скарги підтримала, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 червня 2008 року приватним нотаріусом Дузінкевич Л.Б посвідчено заповіт подружжя, згідно до якого подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_6. зроблено заповідальне розпорядження, відповідно до якого належна подружжю на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 у випадку смерті одного із подружжя переходить до іншого, а у випадку смерті останнього з подружжя вищевказане майно переходить до спадкоємця ОСОБА_3.

У вказаному заповіті міститься рукописний текст про те, що заповіт перед підписанням прочитаний ОСОБА_7 та ОСОБА_2 вголос, а також містить підписи заповідачів та їх прізвища, імена і по-батькові.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_6. помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а після його смерті майно, вказане у заповіті перейшло у користування ОСОБА_2

Статтею 1243 ЦК України визначено, що подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності.

У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. У разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя.

Даючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між учасниками справи, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що після смерті того з подружжя, хто пережив, майно переходить до спадкоємців, на користь яких складено заповіт, незалежно від бажання висловленого у заповіті, а відповідно до закону. Після смерті одного з подружжя майно переходить не у власність, а у володіння та користування другого з подружжя відповідно до частини четвертої статті 1243 ЦК України, оскільки після накладення нотаріусом заборони відчуження майна, зазначеного у заповіті, другий з подружжя не зможе розпорядитися ним, тобто продати, подарувати, заставити, обміняти. Тому судом не встановлено порушень прав позивача щодо неможливості розпоряджатися майном на власний розсуд, оскільки це випливає з правових норм, яким подружжя керувалося при укладенні заповіту подружжя. З такими висновками погоджується і суд апеляційної інстанції.

Доводам апелянта про те, що нотаріус при посвідченні заповіту подружжя помилявся щодо статусу майна, суд в оскаржуваному рішенні дав належну оцінку та встановив, що зазначене у заповіті майно придбане подружжям у шлюбі і є їх спільною сумісною власністю. При цьому волевиявлення заповідачів було вільним, відповідало їх волі, а доказів того, що позивач не могла розуміти значення своїх дій та/або керувати ними, суду не надано.

Доказів того, що ОСОБА_2 не зрозуміла змісту заповіту, підписуючи його, суду не надано.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» дається наступне тлумачення ч. 1 ст. 229 ЦК України: обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Твердження апелянта, що вона не розуміла та не знала правових наслідків складання спільного заповіту подружжя спростовується тим, що у самому заповіті апелянтом власноруч написано, що заповіт перед підписанням прочитано вголос, а отже його зміст подружжю був зрозумілим.

Також правильним є висновок суду щодо відхилення визнання позову відповідачем. Така обставина була предметом дослідження у суді і обгрунтовано ним відхилена, оскільки у даному випадку визнання позову суперечить дійсним обставинам справи та правовій природі заповіту подружжя, який не може бути визнаним недійсним з наведених позивачем підстав.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначив, що визнає апеляційну скаргу.

Відповідно до частини четвертої статті 364 ЦПК України визнання апеляційної скарги іншою стороною враховується судом апеляційної інстанції у частині наявності або відсутності фактів, які мають значення для вирішення справи.

У даному випадку визнання ОСОБА_3 апеляційної скарги не може братися до уваги апеляційним судом, оскільки таке визнання суперечить самій правовій природі заповіту подружжя та нормам права, що регулюють укладення такого заповіту.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 10 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2019 року.

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин

В.А. Девляшевський