ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2019 року м. Чернівці

справа № 720/752/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Яремка В.В., Одинака О.О.

секретар Скрипка С.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2018 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Новоселицький районний сектор ДМС України в Чернівецькій області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

встановив :

В травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1, третя особа Новоселицький районний сектор ДМС України в Чернівецькій області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

Позовні вимоги обґрунтовував слідуючими обставинами. Позивач є власником житлового будинку який розташований по АДРЕСА_1 належить йому на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом.

В даному будинку зареєстровані він та колишня дружина, ОСОБА_1, 1951р.н., що підтверджується довідкою про склад сім'ї та реєстрацію №551 від 26.04.2018р., виданого КП «Новоселицька міська тепломережа» Чернівецької області.

З відповідачем перебував в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Новоселицького районного суду від 26.09.2017р. шлюб розірваний. Відповідач у 2016 році забрала свої особисті речи та з цього часу не проживає за вказаною адресою.

Провадження 22ц-/822/36/19 Головуючий у 1 інстанції Вівчар Г.А.

Доповідач Перепелюк І.Б.

Позивач вважає, що оскільки відповідач тривалий період часу не проживає у житловому будинку по АДРЕСА_1 вона втратила право користування житловим приміщенням.

Факт відсутності відповідача по місцю реєстрації з 2016 року і по даний час підтверджується актом від 26 квітня 2018 року, складеного паспортистом КП «Новоселицька міська тепломережа» з підписами сусідів, яким добре відомо про обставини їхнього життя.

Просив визнати ОСОБА_1, такою, що втратила право на користування житловим приміщенням а саме: житловим будинком АДРЕСА_1

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2018 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком розташований по АДРЕСА_1 Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Новоселицького районного суду від 16 жовтня 2018 року, у позові ОСОБА_2 відмовити. Посилається на те, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору. Зазначає, що на протязі тривалого часу ОСОБА_2 чинив моральний тиск на неї, що проявлявся в постійних сварках, наріканнях та образах. Такі дії позивача безперечно були спрямовані на те, щоб зробити перебування ОСОБА_1 в спірному будинку нестерпним та неможливим. Апелянт звертає увагу суду, що спірний житловий будинок є її єдиним житлом і позбавлення її житла призведе до порушення її конституційних прав.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.06.1981р. Рішенням Новоселицького районного суду від 26.09. 2017р. шлюб між сторонами розірваний.

Позивач ОСОБА_2 набув право власності в порядку спадкування на житловий будинок по АДРЕСА_1, 15.06.2011р. Дане свідоцтво зареєстроване в реєстрі про державну реєстрацію прав Новооселицьким комунальним бюро технічної інвентаризації за №31424467 від 26.09.2011р.

У відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно з ст..4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд». При цьому положення ст. 391 ЦК України зазначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном якщо порушується його право на вільне користуватися і розпоряджатися соєю власністю.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок по АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю позивача і право на проживання відповідача в даному будинку було похідним від перебування в шлюбі з позивачем. З часу припинення шлюбних відносин між сторонами склалися правовідносини з найму житлового приміщення тому у відповідності до вимог ст.ст. 71, 72, 109, 116 ЖК України, відповідач підлягає виселенню, оскільки більш як шість місяців без поважних причин не проживає за вказаною адресою та не відносяться до категорії осіб за якою зберігається житлове приміщення у разі відсутності більш як шість місяців. При цьому суд зазначив, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів вчинення позивачем по відношенні до неї фізичного та психологічного насильства, заміни замків від вхідних дверей, зачинення калитки на ключ або якимось іншим чином.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Частинами 1, 2 ст.405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею)

для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Положення ст.405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Суд першої інстанції при розгляді справи безпідставно послався на положення ст.ст. 71, 72, 109, 116 ЖК УРСР, вказані норми не застосовуються до зазначених правовідносин, оскільки право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому слід ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Разом з тим, встановлено, що відповідач фактично проживала у вказаному будинку з 1981 року разом зі своїм чоловіком (позивачем по справі), як член його сім'ї, та з 1991р. зареєстрована у цьому будинку. В березні 2017 року поїхала в Крим до матері, яка хворіла. Повернувшись в травні 2017 року додому, через погіршення стосунків між сторонами, та моральний тиск з боку позивача, вона була змушена піти з будинку та орендувати житло в м.Чернівцях, оскільки там працює лікарем. Позивач позбавив її можливості проживати в будинку, оскільки забирав у неї ключі та виніс з будинку її особисті речі. Відповідач має бажання проживати в будинку, іншого житла не має, однак до будинку не наважується заходити.

Зазначене свідчить про те, що відповідач не втратила інтересу до спірного житла, іншого житла немає, а її відсутність викликана поважними причинами, пов»язаними з конфліктною ситуацією, що виникли між сторонами. Крім того, як встановлено судом, відповідач фактично з травня 2017 року не проживає в будинку, а позов поданий до суду 15 травня 2018 року. За таких обставин, немає підстав для ствердження відсутності відповідача понад один рік, отже і немає підстав для застосування положень ст.405 ЦК України.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував, неповно встановив всі обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, та ухвалення нового судового рішення про відмову в позові, оскільки позовні вимоги є безпідставними.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи зазначені положення, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 1057,20грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, п.1, п.4 ч.1 ст.376, 382, 384ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2018 року скасувати.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Новоселицький районний сектор ДМС України в Чернівецькій області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1057,20грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повної постанови - 25 лютого 2019 року.

Головуючий (підпис)

Судді : (підписи)

Вірно з оригіналом :