Справа № 758/209/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2019 року

місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Артюшенко К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2017 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Мотивує позов тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 07.10.1997 року, він є власником квартири АДРЕСА_1 . У спірній квартирі крім нього зареєстровані відповідачі - ОСОБА_2 , яка є його колишньою дружиною та ОСОБА_3 - його донька. Зазначає, що після розірвання шлюбу з відповідачкою, донька проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 . Вказує, що відповідачі фактично не проживають з ним в вищезазначеній квартирі з серпня 2002 року. Відповідачі комунальні послуги не сплачують, допомоги в її утриманні не надають. Вважає, що відповідачі втратили право користування житлом, оскільки не проживають в спірній квартирі без поважних причин та не приймають участі в її утриманні.

Провадження у справі відкрито ухвалою від 21.02.2018 року (суддя Войтенко Т.В.) з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

В травні 2018 р. представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом Каверіною В.П. поданий відзив на позов, в якому сторона відповідача зазначає, що після розлучення батьків, деякий час, відповідачка ОСОБА_3 проживала разом з матір`ю, але після того, як вступила до Економічного коледжу, а саме з вересня 2014 року і по теперішній час проживає з позивачем і лише інколи на вихідних навідує матір. Вказує, що на даний час вона продовжує навчання в Київському національному економічному університеті імені Вадима Гетьмана, на заочній формі навчання у зв`язку з тим, що працює в ТОВ «Ньютенд» у м. Києві з 15.08.2017 р. на посаді бухгалтера.

На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 02.07.2018 року матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Ларіонової Н.М.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові. Підтвердив, що відповідач ОСОБА_3 в звь`зку з навчанням та роботою проживає в його квартирі.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, просила відмовити в повному обсязі.

Представники відповідачки ОСОБА_3 - адвокат Кавєріна В.П. в судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити позивачу в задоволенні позову з підстав, наведених в відзиві.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено,що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.12.2012 року, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Ковтун О.Д. та зареєстровано в реєстрі за № 1886, позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , отримавши її у спадок після смерті ОСОБА_4 .

З позову вбачається, що у спірній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також відповідачі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_2 є колишньою дружиною позивача, шлюб між ними розірвано 15.02.2002 р. (актовий запис Подільського РАГС м.Києва № 424), а відповідач ОСОБА_3 є дочкою позивача та відповідача.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім`ї власника житла.

Згідно з актом від 24.04.2018 р., який підписаний сусідами ОСОБА_2 - мешканцями квартир № 98, № 100 відповідач ОСОБА_3 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 , а зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з актів від 19.04.2004 р. та 26.10.2004 р., підписаних на той час власником квартири - ОСОБА_4 і сусідами з квартир №№ 25 та 28 та затверджених головою ЖБК «Індикатор-11», ОСОБА_2 разом з дочкою ОСОБА_3 виселилась з квартири АДРЕСА_1 .

Як вбачається з актів від 30.08.2014 р. та 15.03.2015 р., складених позивачем як власником квартири № 26 , та підписаних сусідами з квартир №№ 25 та 28, відповідачі у спірній квартирі не проживають.

Вирішуючи даний спір суд, вважає необхідним врахувати таке.

Згідно матеріалів справи, позивач звернувся до суду 09.01.2017 р., тобто в той час, коли відповідач ОСОБА_3 ще була неповнолітньою, оскільки 18-літнього віку вона досягла лише 14.09.2017 р.

Отже, до досягнення повноліття за відповідачем ОСОБА_3 закріплювалось право користування житловим приміщенням в даній квартирі як зареєстрованому місці проживання свого батька - позивача по справі.

А відтак, суд не приймає до уваги надані позивачем копії актів про непроживання відповідача ОСОБА_3 за період 2004-2015 р.

Доказів про непроживання відповідача ОСОБА_3 у спірній квартирі без поважних причин після 14.09.2017 р. позивачем не надано. Більш того, сам позивач визнає той факт, що дочка ОСОБА_3 проживає у квартирі в зв`язку з навчанням та роботою у м.Києві.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що позовні вимоги в частині визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , є безпідставними та не заснованими на законі, в зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з такого.

При розгляді цивільної справи суд керується положеннями статей 77-79 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись положеннями статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегіть встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В силу приписів статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.ст.77-80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Приписами ст.95 ч.2 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідчені копії, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Пунктом 6 ст.95 ЦПК України визначено, що в разі подання копії письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або за власною ініціативою може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться до уваги.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем долучені до справи ксерокопії актів про непроживання відповідача ОСОБА_2 від 19.04.2004 р., 26.10.2004 р., 30.08.2014 р. та 15.03.2015 р., оригінали даних актів позивачем суду не надано, а відтак суд не приймає їх до уваги.

Інші докази, зокрема, показання свідків в справі відсутні, оскільки позивачем не заявлялось клопотання про допит свідків з його боку на підтвердження своїх доводів.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що позовні вимоги в частині визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, в зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у зв`язку з її необґрунтованістю та недоведеністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.156 ЖК України, ст.ст. 319,321, 391, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 15, 77-79, 81, 89, 263-265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, п.11, 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП суду невідомий, ) ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. М. Ларіонова