ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/1542/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Золотарьової Л.І., по цивільній справі за позовом за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики, та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позик,

встановив :

ОСОБА_3 12.09.2017 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених вимог просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договорами позики від 26.11.2012 у розмірі 247095 грн., інфляційні витрати у розмірі 211978 грн., стягнути судовий збір.

Як на підставу позову посилається на те, що 26.11.2012 між ним та ОСОБА_1 укладений договір позики №1, згідно з якими відповідач отримав від нього в позику грошові кошти у розмірі 80000 грн., що за середнім курсом продажу доларів приватним особам банками м. Харкова складало 10000 доларів США та зобов`язався повернути одержані кошти у строк до 26.11.2013. Також між ними 26.11.2012 укладено договір позики №2, відповідно до якого відповідач також отримав від нього в позику грошові кошти у розмірі 80000 грн., що за середнім курсом продажу доларів приватним особам банками м. Харкова складало 10000 доларів США та зобов`язався повернути одержані кошти у строк до 26.11.2013. Однак, відповідач вказані кошти повністю не повернув до теперішнього часу, і лише за договором позики №1 відповідач 21.10.2014 частково повернув йому гроші у сумі 6475 грн., що на той час складало 500 доларів США. 15.11.2016 він направив поручителю ОСОБА_4 вимогу про сплату суми основного боргу за договорами позик від 26.11.2012 у розмірі 249850 грн. та 263000 грн., та 3% річних у сумі 22636,73 грн. та 23453,84 грн., які були сплачені йому 18.11.2016. Однак, відповідач вчасно кошти не повернув, тому просить стягнути вказані суми і індекс інфляції.

Ухвалою суду від 14.09.2017 у справі відкрито провадження, призначено судове засідання.

Ухвалою суду від 14.09.2017 задоволено заяву позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, яка належить відповідачу.

Ухвалою суду від 10.10.2017 прийнято до розгляду позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, - ОСОБА_4 , який пред`являє позов до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики, просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь загальну суму заборгованості за договором позики №1 від 26.11.2012 та за договором позики № 2 від 26.11.2012 у сумі 558940 грн. 57 коп., що включає заборгованість за основним боргом за позиками - 512850 грн. 00 коп. та трьома відсотками річних за простроченням виконання грошових зобов`язань - 46090 грн. 57 коп.

Як на підставу свого позову посилався на те, що 26.11.2012 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір позики №1, згідно з якими ОСОБА_3 передав в позику ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 80000 грн., що за середнім курсом продажу доларів приватним особам банками м. Харкова складало 10000 доларів США та зобов`язався повернути кошти у строк до 26.11.2013. Відповідач 21.10.2014 частково повернув ОСОБА_3 гроші у сумі 6475 грн., що на той час складало 500 доларів США. Також 26.11.2012 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір позики №2, згідно з якими ОСОБА_3 передав в позику ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 80000 грн., що за середнім курсом продажу доларів приватним особам банками м. Харкова складало 10000 доларів США, та зобов`язався повернути кошти у строк до 26.11.2013. 26.11.2012 між ОСОБА_3 та ним ( ОСОБА_4 ) як поручителем укладено договір поруки, відповідно до умов якого він поручився за виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань з повернення грошей за договорами позики №1 та №2 від 26.11.2012. Оскільки відповідач не виконав свої грошові зобов`язання перед ОСОБА_3 , то останній звернувся 15.11.2016 до нього, як до поручителя, з вимогою про сплату боргу за позиками у загальній сумі 558940 грн. 57 коп., що включає заборгованість за основним боргом та трьома відсотками річних. Тому він 18.11.2016 вказану суму коштів сплатив ОСОБА_3 , у зв`язку з чим він, як поручитель, після виконання за боржника грошового зобов`язання набув право вимоги до ОСОБА_1 про повернення сплачених коштів.

Ухвалою суду від 08.02.2018 клопотання представника ОСОБА_1 задоволено; призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Бокаріуса.

Ухвалою суду від 29.03.2018 витребувані докази з метою проведення призначеної 08.02.2018 судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 04.09.2018 відновлено провадження у справі у зв`язку з проведення експертизи, призначено судове засідання.

Ухвалою від 18.09.2018 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 про заміну одного заходу забезпечення позову іншим у цивільній справі №640/14051/17.

Ухвалою суду від 20.12.2018 відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі№640/14051/17 до розгляду іншої справи.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 позовні вимоги підтримав, підтвердив, що 18.11.2016 ОСОБА_3 отримав від поручителя ОСОБА_4 зазначені у вимозі від 15.11.2016 грошові кошти. Без згоди клієнта він не може відмовитися від вимог про стягнення коштів, які були 18.11.2016 ОСОБА_3 повернуті.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 . позов ОСОБА_4 підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити, проти первісного позову заперечував. Підтвердив, що 18.11.2016 ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 558940 грн. 57 коп., в рахунок виконання зобов`язання ОСОБА_1 за договорами позики №1 та № 2 від 26.11.2012. Отримання цих коштів ОСОБА_3 18.11.2016 підтверджується оригіналом розписки від 18.11.2016.

Представник відповідача правом участі у судовому засіданні не скористався. Відповідач надав заяву про застосування строку позовної давності, а також заявляючи клопотання про призначення експертизи, заперечував факт підписання договорів позики від 26.11.2012 та отримання грошей.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики та задоволено позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позик.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , загальну суму заборгованості за договором позики №1 від 26.11.2012 року та за договором позики №2 від 26.11.2012 року у сумі 558940 (п`ятсот п`ятдесят вісім тисяч дев`ятсот сорок) грн. 57 коп., що включає заборгованість за: основним боргом за позиками - 512 850 грн. 00 коп., три відсотки річних за простроченням виконання грошових зобов`язань - 46090 грн. 57 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , на користь Держави судовий збір 5589 грн. 41 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Альошин В.В. просить рішення скасувати в частині задоволення вимог третьої особи та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки ухвалене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені у рішенні висновки не відповідають обставинам справи. Вказано, що судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_4 сплатив ОСОБА_3 борг без будь-якої правової підстави, оскільки порука на той час була припинена у зв`язку із пропуском строку для пред`явлення вимог до поручителя. Зауважено, що вимогу до поручителя було пред`явлено 15.11.2016, тобто більше ніж через два роки після її припинення. Зазначив, що ОСОБА_4 обрав невірний спосіб захисту своїх прав. Послався на те, що судом безпідставно не було застосовано наслідки спливу строку позовної давності, та не було зупинено провадження у справі. Вказано, що судом безпідставно було встановлено факт часткового повернення боржником суми боргу 21.10.2014 лише на підставі усних пояснень позивача, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин надано не було. Зазначив, що висновок експерта про належність підпису на договорах позики ОСОБА_1 викликає сумніви.

ОСОБА_4 суду було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Справу слухати без його участі.

Обґрунтовуючи відзив, зазначив, що ОСОБА_1 , заявляючи про застосування позовної давності, фактично визнав факт укладення спірних договорів та невиконання зобов`язань за ними. Вказав, що апелянтом та його представником у суді першої інстанції не заявлялось про те, що порука по спірним договорам є припиненою, навпаки, стверджувалось про нікчемність/недійсність договорів позики. З огляду на те, що відповідачем в суді першої інстанції не ставилось питання про припинення договорів поруки ОСОБА_4 до районного суду не надавав копії Додаткових угод, якими вносились зміни до договору поруки. Послався на положення ч. 4 ст. 559 ЦК України. Вказав, що ОСОБА_3 не був пропущений строк для пред`явлення вимог до поручителя.

В судове засідання 16.05.2019 представником ОСОБА_3 - адвокатом Романченком О.М. було надано письмові пояснення, в яких він зазначив, що строк позовної давності не був пропущений. Підтримав пояснення ОСОБА_4 щодо тверджень ОСОБА_1 стосовно припинення договору поруки.

Частина третя статті 3 ЦПК Українипередбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, представника ОСОБА_3 - адвоката Романченка О.М., перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, за відсутності інших учасників судового засідання, які повідомлялись судом апеляційної інстанції відповідно до ст. 128 ЦПК України (а. с. 67-68 т. 2, а. с. 182 т. 2, а. с. 162 т. 2), вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції оскаржене лише в частині задоволення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, то воно підлягає перегляду апеляційним судом лише в цій частині, за правилами ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення суду за наслідками розгляду вимог ОСОБА_3 не переглядається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно оригіналу договору позики грошей № 1 від 26.11.2012 (т. 1 а. с. 77), укладеного між ОСОБА_3 (позикодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником), ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 80000 грн., що за середнім курсом продажу доларів приватним особам комерційними банками м. Харкова складає 10 000 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язується повернути ОСОБА_3 суму позики в строк, встановлений цим договором. В разі зміну курсу валют - сума повернення повинна рівнятися сумі у гривні, еквівалентній 10 000 доларів США за обмінним курсом комерційними банками, але не менше курсу валют на українському міжбанківському ринку (п.п. 1, 2 договору).

Позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві позику у строк до 26.11.2013 (п. 3 договору).

Згідно із п. 8 договору сторони однаково розуміють значення і умови правочину та його правові наслідки для кожної сторони, підтверджують відсутність заперечень щодо кожної з умов правочину.

Відповідно до оригіналу договору позики грошей №2 від 26.11.2012 (т. 1 а. с. 78), укладеного між ОСОБА_3 (позикодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником), ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 80000 грн., що за середнім курсом продажу доларів приватним особам комерційними банками м. Харкова складає 10 000 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язується повернути ОСОБА_3 суму позики в строк, встановлений цим договором. В разі зміну курсу валют - сума повернення повинна рівнятися сумі у гривні, еквівалентній 10 000 доларів США за обмінним курсом комерційними банками, але не менше курсу валют на українському міжбанківському ринку (п.п. 1, 2 договору).

Позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві позику у строк до 26.11.2013 (п. 3 договору).

Згідно з п. 8 договору сторони однаково розуміють значення і умови правочину та його правові наслідки для кожної сторони, підтверджують відсутність заперечень щодо кожної з умов правочину…

Позичальник ОСОБА_1 у встановлені договорами позик строки та порядку грошові кошти в повному обсязі не повернув.

Позикодавець ОСОБА_3 стверджував, що ОСОБА_1 за договором позики №1 частково 21.10.2014 повернув йому гроші у сумі 6475 грн., що на той час складало 500 доларів США.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №4202/13173 від 07.06.2018, проведеної за ухвалою суду від 08.02.2018, встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 : в договорі позики грошей від 26.11.2012 (документ № 1) (а.с. 77), в графі «Підписи:», в рядку «________( ОСОБА_1)», в договорі позики грошей від 26.11.2012 (документ № 2) (а.с. 78), в графі «Підписи:», в рядку «________( ОСОБА_1)», - виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів ОСОБА_1 .

Таким чином, судом відхилено доводи відповідача в тій частині, що він не підписував вказані договори позики №1 та №2 від 26.11.2012.

Вказані договори позики №1 та №2 від 26.11.2012 року є документами, які підтверджують як їх укладення, так і умови договору, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми, про що чітко вказано в п. 2 договорів.

У зв`язку з цим, суд не прийняв до уваги посилання відповідача на те, що він не отримував кошти, розмір яких вказаний у договорах позики від 26.11.2012.

Як вже зазначалось, сторони договору позики №1 визначили, що в позику передано грошові кошти у сумі 80000 грн., що за середнім курсом продажу доларів приватним особам комерційними банками м. Харкова складає 10 000 доларів США, а сума повернення позики повинна рівнятися сумі у гривні, еквівалентній 10 000 доларів США за обмінним курсом комерційними банками, але не менше курсу валют на українському міжбанківському ринку (п. 1 договору).

Аналогічні положення сторони погодили і в договорі позики №2 (п. 1 договору).

Між ОСОБА_3 (кредитором) та ОСОБА_4 (поручителем) 26.11.2012 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується відповідати перед Кредитором за виконання всіх зобов`язань ОСОБА_1 ( боржник), що виникли на підставі договорів позики №1 та №2 від 26.11.2012, укладених у простій письмовій формі між кредитором та боржником. Поручитель цією порукою забезпечує виконання зобов`язання за основним договором №1 та Основним договором №2 у повному обсязі. Поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором (т. 1 а. с. 50).

У зв`язку з неналежним невиконанням позичальником ОСОБА_1 своїх грошових зобов`язань за договорами позики №1 та №2 від 26.11.2012, позикодавець ОСОБА_3 звернувся 15.11.2016 до поручителя ОСОБА_4 з вимогою про сплату суми боргу за договором позики №1 та №2 у розмірі 249850 грн. та у розмірі 263000 грн. відповідно, а також про сплату трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання - у розмірі 22636,73 грн. та 23453,84 грн. відповідно. При цьому, розмір заборгованості розраховувався із розрахунку 26,3 грн./1 долар США. Період нарахування 3-х відсотків 27.11.2013 по 15.11.2016 (т. 1 а. с. 51)

Як вбачається з розписки від 18.11.2016 (т. 1 а. с. 53), оригінал якої також було долучено до справи, ОСОБА_3 у порядку виконання на підставі Договору поруки від 26.11.2012 обов`язку боржника - ОСОБА_1 , - одержав від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 558940,57 гривень, з яких сума боргу за Договором позики 1 від 26.11.2012 у розмірі 249850,00 гривень, сума боргу за Договором позики 2 від 26.11.2012 у розмірі 263000,00 гривень, 3 % річних від простроченої суми у розмірі 22636,73 гривень за Договором позики 1 від 26.11.2012 та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 23453,84 гривень за Договором позики 2 від 26.11.2012. Грошові кошти одержані ним ( ОСОБА_3 ) у повному обсязі на підставі його вимоги від 15.11.2016.

В судовому засіданні представники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили дійсність обставин вказаних у розписці від 18.11.2016.

На підставі викладеного, ОСОБА_4 , виконавши 18.11.2016, як поручитель, обов`язок боржника ОСОБА_1 з повернення грошових коштів ОСОБА_3 , набув право вимоги до боржника ОСОБА_1

Як вбачається з відомостей за обмінним курсом валют на українському міжбанківському ринку, станом на 15.11.2016 1 долар США складає 26,3 грн.

У зв`язку з цим, станом на 15.11.2016 сума основного боргу за договором позики №2 складає 263000 грн. (що еквівалентно 10000 доларів США) (10000 х 26,3), а сума основного боргу за договором позики №1 складає 249850 грн. (9500 х 26,3).

Враховуючи, що за договором позики №2 останній строк повернення коштів боржником припадав на 26.11.2013, то прострочення виконання зобов`язань розпочалося 27.11.2013, тому період прострочення зобов`язання складає 1085 днів - з 27.11.2013 по 15.11.2016, тому три відсотки річних за прострочення зобов`язання за договором позики №2 складає 23453 грн. 84 коп. (263000 х 0,03 х 1085 /365 = 23453,84).

За договором позики №1 встановлено, що кошти необхідно повернути до 26.11.2013 року, тому прострочення зобов`язання у розмірі 263000 грн. розпочалося з 27.11.2013 року і тривало до 21.10.2014 (до часткового повернення коштів у розмірі 6475 грн., що на той час становило еквівалент 500 доларів США), тобто 329 днів, і після цього, з 22.10.2014 прострочення зобов`язання у розмірі 249850 грн. тривало до 15.11.2016 (пред`явлення вимоги), тобто 756 днів.

Таким чином, три відсотки річних за прострочення зобов`язання за договором позики №1 складає: за період з 27.11.2013 до 21.10.2014 у розмірі 7111 грн. 80 коп. (263 000 х 0,03 х 329 / 365), та за період з 22.10.2014 по 15.11.2016 у розмірі 15524 грн. 93 коп. (249850 х 0,03 х 756 /365), а всього становить 22 636,73 грн.

Отже, загальна сума заборгованості за договорами позики №1 та №2 станом на 15.11.2016 становила 558940 грн. 57 коп.

Саме таку суму заборгованості 18.11.2016 року і було повернуто ОСОБА_3 поручителем ОСОБА_4

Задовольняючи позовні вимоги третьої особи, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, поручитель ОСОБА_4 сплатив 18.11.2016 ОСОБА_3 суму основного боргу та 3-х відсотків річних, то ОСОБА_3 не має підстав для повторного стягнення з боржника основного боргу або трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язань, тому вимоги ОСОБА_3 про стягнення таких коштів задоволенню не підлягає.

Натомість в силу положень ч.ч. 1,2 ст. 556 ЦК України ОСОБА_4 , виконавши як поручитель обов`язки щодо сплати заборгованості, набув права вимог до боржника ОСОБА_1 , оскільки до поручителя переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні.

В матеріалах справи міститься заява відповідача про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Враховуючи, що ОСОБА_3 у вказаній частині вимог відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю, то підстави для застосування строку позовної давності у вказаній частині відсутні.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч. 6 ст. 261 ЦК України за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.

Згідно зі ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Разом з тим, в даному випадку не відбувалось заміни сторін у зобов`язанні, тому вимоги ст. 262 ЦК на ці правовідносини не поширюються.

У ОСОБА_4 , як поручителя, виникло право на пред`явлення зворотної вимоги до боржника 18.11.2016, саме з цього часу необхідно обчислювати позовну давність за вимогами поручителя. Враховуючи, що ОСОБА_4 звернувся до суду 10.10.2017 року, то строк позовної давності не сплив.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення загальної суми заборгованості за договором позики №1 від 26.11.2012 року та за договором позики №2 від 26.11.2012 року у розмірі 558940 грн. 57 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками районного суду.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Так, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що висновки почеркознавчої експертизи викликають у нього сумніви, оскільки підписи на договорах позики не є ідентичними, на думку відповідача.

Проте, відповідач не скористався своїм правом заявити клопотання про проведення повторної експертизи в судах першої та другої інстанцій.

Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину. Так, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не спростовано висновок районного суду про доведеність факту укладення спірних договорів та порушення їх умов з боку відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 556 ЦК України після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника. До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Відповідачем не було спростовано висновку районного суду стосовно наявності у ОСОБА_4 права регресної вимоги до відповідача.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком районного суду, що ОСОБА_4 не був пропущений строк позовної давності, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 261 ЦК України за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.

Колегія суддів не розглядає посилання відповідача на припинення договору поруки, оскільки така підстава заперечень не була предметом розгляду у суді першої інстанції, а тому знаходиться поза межами розгляду апеляційного суду відповідно до норми ч. 6 ст. 367 ЦПК України.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Питання про перерозподіл судових витрат не вирішується на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 17 травня 2019 року.

Головуючий суддя В.Б. Яцина

Судді колегії П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.