Постанова

Іменем України

16 травня 2019 року

м. Київ

справа № 461/2418/16-ц

провадження № 61-30495 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - Галицька районна адміністрація Львівської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Львівське комунальне підприємство «Старий Львів», Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, Львівська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду Львівської області від 18 травня 2016 року у складі судді Зубачик Н. Б. та рішення Апеляційного суду Львівської області від

06 червня 2017 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Цяцяка Р. П.,

Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради (далі Галицька районна адміністрація) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Львівське комунальне підприємство «Старий Львів» (далі ЛКП «Старий Львів»), Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, Львівська міська рада, про зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що ОСОБА_1 є власником квартири

АДРЕСА_1 , який відповідно до рішення Львівського облвиконкому від 26 лютого 1980 року № 130 є пам`яткою культурної спадщини (охоронний № 249).

Посилаючись на те, що відповідач самовільно провела роботи із заміни віконних заповнень у квартирі на металопластикові без будь-яких дозвільних документів, позивач просив зобов`язати ОСОБА_1 за власні кошти привести до автентичного вигляду самовільно встановлені два віконні заповнення у вищевказаній квартирі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2016 року позов Галицької районної адміністрації задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 за власні кошти привести до автентичного вигляду самовільно встановлені два віконні заповнення у квартирі АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що будинок АДРЕСА_1 є пам`яткою культурної спадщини, перебуває у власності Львівської міської ради та на обслуговуванні комунального підприємства «Старий Львів». Власником квартири № 8 у зазначеному будинку є ОСОБА_1 , яка без дозволу органу охорони культурної спадщини замінила дерев`яні віконні заповнення на металопластикові, що призвело до порушення автентичного вигляду будинку, як пам`ятки культурної спадщини, та втрати нею культурних та функціональних властивостей. Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про охорону культурної спадщини» використання пам`ятки культурної спадщини повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам`ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо. Пам`ятки, їхні частини, пов`язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, замінювати, переміщувати (переносити) на інші місця. Юридичні і фізичні особи, які завдали шкоди пам`яткам, їхнім територіям (у тому числі незаконним будівництвом), зобов`язані відновити пам`ятки та їхні території, а якщо відновлення неможливе - відшкодувати шкоду відповідно до закону. З рахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Галицької районної адміністрації.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2016 року в частині стягнення з позивача на користь відповідача суми сплаченого судового збору у розмірі 1 378,00 грн скасовано, в іншій частині рішення Галицького районного суду

м. Львова від 18 травня 2016 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обгрунтованість позовних вимог Галицької районної адміністрації, оскільки відповідач в порушення вимог статей 22, 24 Закону України «Про охорону культурної спадщини» самовільно, без відповідного дозволу уповноважених органів замінила частини (елементи) пам`ятки культурної спадщини, зокрема віконні заповнення у квартирі, змінивши зовнішній вигляд пам`ятки в цілому. Суд відхилив доводи про звернення позивача до суду з пропуском строку позовної давності, оскільки відповідач у суді першої інстанції не подавала заяви про її застосування. Апеляційний суд також зазначив, що вчинене відповідачем порушення законодавства про охорону культурної спадщини є триваючим, а тому до вимог про усунення такого порушення строк позовної давності не застосовується. Вважав безпідставними посилання в апеляційній скарзі на те, що діючим законодавством не вимагалося надання дозволу на заміну вікон, оскільки вони спростовуються положеннями Закону України «Про охорону культурної спадщини», в редакції що діяла на момент заміни віконних заповнень, а незнання норм закону не звільняє від відповідальності за невиконання його вимог. Апеляційний суд вказав, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції, не звернув увагу на те, що відповідач ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, а тому помилково стягнув з неї судового збір у розмірі 1 378,00 грн.

Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги

У липні 2017 року до касаційного суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій вона просила скасувати рішення Галицького районного суду Львівської області від 18 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 червня 2017 року, в частині вирішення питання про зобов`язання відповідача вчинити дії, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не урахували, що обов`язок заміни віконних заповнень безпосередньо покладено на виконавчі органи Львівської міської ради за кошти міського бюджету. Крім того, заміна віконних фасадів у м. Львові здійснюється на підставі рішення Львівської міської ради від 31 серпня 2007 року № 643 «Про впорядкування та встановлення віконних і дверних фасадів на території історичного ареалу

м. Львова», яке не діяло у 2004 році на момент здійснення заявником заміни вікон у належній їй квартирі АДРЕСА_1 , тобто станом на 2004 рік Львівською міською радою не визначався порядок здійснення заміни віконних фасадів у пам`ятках культурної спадщини, а тому посилання судів попередніх інстанцій про необхідність отримання дозвільних документів для здійснення таких робіт є безпідставними.

Відзиви на касаційну скаргу не надійшли.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення апеляційного суду в частині вирішення питання про розподіл судових витрат не оскаржується, а тому в касаційному порядку в цій частині не переглядається.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами установлено, що ОСОБА_1 є власником квартири

АДРЕСА_1 Вказаний будинок перебуває у власності Львівської міської ради та на обслуговуванні ЛКП «Старий Львів».

26 травня 2015 року ЛКП «Старий Львів» складено акт-попередження, яким встановлено, що відповідачем самовільно замінено дерев`яні вікна на металопластикові із зміною конфігурації.

Цього ж дня, Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради складено протокол № 000435 про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 92 КУпАП, згідно якого у квартирі

АДРЕСА_1 у 2004 році самовільно проведено ремонтні роботи по заміні двох віконних заповнень на пластикові у квартирі будинку, що є пам`яткою культурної спадщини охоронний номер 249.

Постановою адміністративної комісії Галицької районної адміністрації Львівської міської ради№ 97 від 18 червня 2015 року в діях ОСОБА_4 визнано вину та склад адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 92 КУпАП.

16 лютого 2016 року ЛКП «Старий Львів» направлено ОСОБА_1 попередження, яким зобов`язано її повернути два віконні заповнення до попереднього стану.

01 березня 2016 року комісією ЛКП «Старий Львів» складено акт, яким установлено, що два дерев`яні віконні заповнення, які були самовільно замінені ОСОБА_1 на металопластикові, не приведені до автентичного вигляду.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Згідно з частинами першою та другою статті 22 Закону України «Про охорону культурної спадщини», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, пам`ятки, їхні частини, пов`язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, переміщувати (переносити) на інші місця. Знесення, зміна (крім реставрації та реабілітації), переміщення (перенесення) пам`яток на інше місце допускаються як виняток з дозволу Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини у випадках, коли неможливо зберегти пам`ятку на місці, за умови проведення комплексу науково обґрунтованих заходів із вивчення та фіксації пам`ятки (охоронних досліджень).

Відповідно до частин першої - четвертої статті 24 Закону України «Про охорону культурної спадщини», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору. Використання пам`ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам`ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо. Режими використання пам`яток встановлює: центральний орган виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини щодо пам`яток національного значення; орган охорони культурної спадщини Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій щодо пам`яток місцевого значення.

Пам`ятку, її частини та елементи забороняється змінювати, замінювати, змінювати призначення, робити написи, позначки на ній, на її території та в її охоронній зоні без дозволу Кабінету Міністрів України або відповідного органу охорони культурної спадщини. У разі виникнення загрози для збереженості пам`ятки її власник або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління, зобов`язані негайно повідомити про це орган охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та орган місцевого самоврядування, на території якого розташована пам`ятка.

ОСОБА_1 не надала доказів отримання дозволу уповноваженого органу на здійснення заміни елементу пам`ятки культурної спадщини. Ураховуючи наведене, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку, що відповідач, у порушення вказаних норм закону, самовільно, без відповідного дозволу замінила частини (елементи) пам`ятки культурної спадщини, змінивши зовнішній вигляд пам`ятки в цілому.

Доводи касаційної скарги про те, що чинним у 2004 році законодавством отримання дозволів чи необхідність розробки проектної документації для заміни вікон не вимагалось є неспроможними, оскільки спростовуються наведеними нормами Закону України «Про охорону культурної спадщини», які були чинними на час здійснення відповідачем заміни віконних заповнень. При цьому, як правильно зазначив апеляційний суд, незнання норм закону не звільняє від відповідальності за невиконання його вимог.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про охорону культурної спадщини», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, застосування фінансових санкцій, адміністративних стягнень або кримінального покарання не звільняє винного від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану власникові пам`ятки або уповноваженому ним органові, особі, яка набула права володіння, користування чи управління пам`яткою, охоронюваною археологічною територією. Шкода, завдана власникові пам`ятки або уповноваженому ним органові, особі, яка набула права володіння, користування чи управління пам`яткою, охоронюваною археологічною територією, відшкодовується відповідно до закону. Юридичні і фізичні особи, які завдали шкоди пам`яткам, їхнім територіям (у тому числі незаконним будівництвом), зобов`язані відновити пам`ятки та їхні території, а якщо відновлення неможливе - відшкодувати шкоду відповідно до закону.

Встановивши, що ОСОБА_1 проведено ремонтні роботи по заміні двох віконних заповнень у належній їй квартирі з порушенням норм Закону України «Про охорону культурної спадщини», чим було завдано шкоди пам`ятці культурної спадщини, суди попередніх інстанцій дійшли законного та обгунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання її за власні кошти привести віконні заповнення до автентичного стану.

Посилання в касаційній скарзі на те, що обов`язок заміни віконних заповнень безпосередньо покладено на виконавчі органи місцевого самоврядування із фінансуванням витрат за кошти місцевого бюджету, не заслуговують на увагу, оскільки згідно статті 47 Закону України «Про охорону культурної спадщини» обов`язок по відновленню пам`ятки культурної спадщини, якій завдано шкоди, покладається на особу, що таку шкоду завдала.

Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що судом першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду Львівської області від 18 травня 2016 року у незміненій частині після апеляційного перегляду та рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник