Справа № 461/248/17 Головуючий у 1 інстанції: Лялюк Є.Д.
Провадження № 22-ц/811/2220/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 та його представника Буряка ОСОБА_4 Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 09 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Відділ у справах дітей Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні шляхом вселення та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Відділ у справах дітей Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 27.12.2016 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Відділ у справах дітей ГРА ЛМР про усунення перешкод шляхом вселення в квартиру.

В обґрунтування своїх вимог позивач за первісним позовом покликається на те, що він з 14.04.1993 зареєстрований за постійним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 . У цій квартирі позивач із своїм батьком проживав з народження. Зазначена квартира являється власністю територіальної громади. Основним квартирним наймачем являвся ОСОБА_6 1946 р.н. (на підставі ордеру № 006431 від 04.04.1984), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та знятий з реєстрації. Також за даною адресою з 14.04.1993 зареєстрований ОСОБА_3 . Пізніше за зазначеною адресою були зареєстровані та фактично проживали діти позивача: ОСОБА_7 (дата реєстрації 12.08.2011) та ОСОБА_8 (дата реєстрації 18.11.2014), та діти відповідача - ОСОБА_9 (дата реєстрації 20.01.2009) та ОСОБА_10 (дата реєстрації 22.08.2011). Починаючи з кінця 2014 року між відповідачем та позивачем виникли конфлікти на побутовому рівні та в подальшому виникли суперечки щодо права користування даної квартирою. Відповідач категорично заперечує право позивача на користування цією квартирою, перешкоджає позивачу та членам його сім`ї у користуванні квартирою, внаслідок чого стало неможливо позивачу разом із сім`єю проживати із відповідачем в одній квартирі, що призвело до примусового виселення позивача та членів його сім`ї із квартири.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 просив постановити рішення, яким визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серія НОМЕР_1 , ОСОБА_11 Софію ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 свідоцтво серія НОМЕР_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , свідоцтво серія НОМЕР_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої вимоги вказує про неправдивість тверджень ОСОБА_1 , зокрема про те, що останній з народження проживав у спірному житлі, а лише з кінця 2014 року між сторонами розпочались конфлікти та суперечки з приводу користування цим житлом, що в подальшому призвело до примусового виселення ОСОБА_1 та членів його сім`ї, оскільки позивач за первісним позовом добровільно вибув на інше постійне місце проживання ще у 2005 році та впродовж одинадцяти років був відсутнім у спірному житловому приміщенні, а його діти, що зареєстровані у спірному житлі жодного дня в ньому не проживали. Крім цього, впродовж років своєї відсутності ОСОБА_1 не виконував обов`язку щодо утримання житла, не брав жодної участі у покращенні житлово-побутових умов, а лише зараз вирішив претендувати на нього.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 09 серпня 2018 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Відділ у справах дітей Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні шляхом вселення відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 третя особа Відділ у справах дітей Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено в повному обсязі.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою АДРЕСА_1

Визнано ОСОБА_8 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_7 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору, в розмірі 1920,00 грн. за подачу до суду зустрічної позовної заяви.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 після смерті основного наймача квартири за адресою АДРЕСА_1 . набули рівні права на користування даною квартирою. Зазначає, що висновки суду щодо не проживання у спірній квартирі ОСОБА_1 та його дітей з 2005 року не відповідають дійсності. Вказує, що у зв`язку з погіршенням стосунків із першою дружиною він проживав у кв. АДРЕСА_2 , а з березня 2014 року проживав у цій квартирі з другою дружиною та дитиною, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 02.10.2013 року, актом № 10 від 19.11.2014 року комісії ЛКП «Княже місто» та матеріалами справи про адміністративне правопорушення № 461/1516/15-ц, листом Галицького РВ ЛМУ ГУ МВС України Львівській області № 67/1301 від 02.02.2015 року. Вказує, що залишення ним та членами його сім`ї вказаної квартири відбулось у зв`язку із протиправною поведінкою ОСОБА_3 та чиненням ним перешкод у користуванні квартирою. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, надали пояснення, аналогічні до викладених у з скарзі. ОСОБА_3 , та його представник ОСОБА_13 просили рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.

Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом установлено, що згідно довідки ЛКП «Княже місто» з місця проживання про склад сім`ї і прописку № 3803 від 30.11.2016 наймачем спірного житла за адресою АДРЕСА_1 являвся ОСОБА_6 , 1946 р.н. (на підставі ордеру № 006431 від 04.04.1984), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та знятий з реєстрації. В даній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 (дата реєстрації 14.04.1993), ОСОБА_3 (дата реєстрації 14.04.1993), діти позивача за первісним позовом ОСОБА_7 (дата реєстрації 12.08.2011) та ОСОБА_8 (дата реєстрації 18.11.2014) та діти відповідача - ОСОБА_9 (дата реєстрації 20.01.2009) та ОСОБА_10 (дата реєстрації 22.08.2011).

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 з 2005 року добровільно вибув на інше постійне місце проживання, де утворив сім`ю, що вказує на втрату права користування спірним приміщенням з дня вибуття.

Проте повністю з такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 107 ЖК України, на яку покликається ОСОБА_3 як на підставу позовних вимог, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

З урахуванням зазначеної норми член сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це, і встановленню в такому випадку підлягають лише обставини й факти, що свідчать про обрання такою особою іншого постійного місця проживання.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985, відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Отже, на підставі ст. 107 ЖК України наймач житлового приміщення або член його сім`ї може бути визнаний судом таким, що втратив право користування цим приміщенням, якщо фактичні дані свідчать про обрання ним іншого постійного місця проживання.

Проте, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази вибуття ОСОБА_1 на інше постійне місце проживання кв. АДРЕСА_3 .

Допитані судом свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 не ствердили факт вибуття ОСОБА_1 на постійне місце проживання в інше жиле приміщення, що не заперечив представник позивача за зустрічним позовом.

Крім цього, з показань свідка ОСОБА_17 , яка є колишньою дружиною ОСОБА_1 , вбачається, що непроживання їхньої сім`ї у спірній квартирі було зумовлено конфліктами з боку ОСОБА_3 , що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги.

Факт вибуття ОСОБА_1 на постійне проживання в інше жиле приміщення спростовується актом обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 від 02.10.2013 (а.с.124 т.1)

З матеріалів справи убачається, що 16.01.2015 у приміщенні спірної квартири між сторонами виник конфлікт. Постановою Галицького районного суду м. Львова від 16.04.2015 (а.с.125 т.1) ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП. З пояснень, наданих ОСОБА_3 в межах зазначеної справи, вбачається, що він визнає факт проживання ОСОБА_1 з сім`єю у спірній квартирі (а.с.187 т.1).

Задовольняючи зустрічний позов, суд також виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не надано суду жодних доказів того, що він робив спроби вселитися в спірне житло, а подача позову про усунення перешкод у користуванні житлом, зумовлена первісним позовом у даній справі, тому не може вважатися належним доказом, не відповідає обставинам справи, оскільки як убачається з матеріалів справи, позов ОСОБА_1 є первісним та поданий до подачі позовної заяви про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Судом встановлено, що іншого житла у ОСОБА_1 немає.

Колегія суддів також ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання ОСОБА_1 та його неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням, тому рішення суду слід скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову - відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 09 серпня 2018 року скасувати та постановити нову постанову.

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Відділ у справах дітей Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні шляхом вселення задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 та його малолітній дитині ОСОБА_8 у користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом надання дублікату ключів від вхідних дверей та вселення ОСОБА_1 та малолітньої дитини ОСОБА_8 у вказану квартиру.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Відділ у справах дітей Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 17.10.2019

Головуючий

Судді