Справа № 462/6409/18 Головуючий у 1 інстанції: Пилип"юк Г.М.
Провадження № 22-ц/811/2151/19 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року м.Львів

Справа № 462/6409/18

Провадження № 22ц/811/2151/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_4

на рішення Залізничного районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 3 червня 2019року (суддя Пилип`юк Г.М.)

у справі

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

встановив:

8 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом, у якому просить визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та в порядку поділу спільного майна визнати за нею право власності на ѕ частки квартири. В обґрунтування позову посилається на те, що з 27 квітня 2009 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , 2010 року народження, та ОСОБА_6 , 2013 року народження. Рішенням Залізничного районного суду від 8 листопада 2018 року шлюб між ними розірвано. Вказує, що за час спільного проживання за спільні кошти вони з відповідачем купили квартиру АДРЕСА_1 . Зазначає, що вказана квартира придбана 23 травня 2013 року, а тому є спільним майном подружжя набутим у шлюбі. Просить позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 3 червня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Ухвалено визнати за сторонами право власності на 1/2 частину спірної квартири за кожним.

Вирішено питання судових витрат.

В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржують сторони.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду, просить його скасувати в частині відмови в задоволенні її вимог, змінити в частині визначення розміру часток в порядку поділу спільного майна подружжя та визнати за нею право власності на ѕ частки спірної квартири, залишити у власності відповідача ј частки цієї квартири, посилаючись на доводи позовної заяви.

ОСОБА_4 , зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вказує, що спірну квартиру було придбано за його особисті кошти, які він отримав від продажу 23 травня 2013 року нерухомого майна, що належало йому на праві часткової власності: частка квартири АДРЕСА_2 , від продажу якої він отримав 207 225 грн. Стверджує, що цього ж дня він придбав спірну з квартиру за ціною 315 620 грн., а різницю вказаної суми він (відповідач) додав із своїх заощаджень в розмірі 50 000 грн.; 62 175 грн. (7 500 доларів США) позичив у ОСОБА_7 , які до сьогоднішнього дня повертає йому.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Встановлено, що сторони з 27 квітня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі у них народилися двоє дітей: ОСОБА_5 , 2010 року народження, та ОСОБА_6 , 2013 року народження.

Рішенням Залізничного районного суду від 8 листопада 2018 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23 травня 2013 року ОСОБА_4 придбав під час шлюбу зі згоди дружини квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно довідки ЛКП «Граніт» від 19 листопада 2018 року у спірній квартирі зареєстровані сторони та їх діти.

З договору-купівлі-продажу квартири від 23 травня 2013 року вбачається, що ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_7 придбав 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 цього Кодексу, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно із ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 цього Кодексу, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідачем не надано належних доказів, що кошти від продажу іншої нерухомості витрачені на придбання спірної квартири.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності.

Згідно із ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Встановлено, що договір купівлі квартири укладений під час перебування сторін у шлюбі, зі згоди позивача, у квартирі проживали та зареєстровані сторони та їх діти, тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що договір укладений в інтересах сім`ї.

Спірна квартира набута сторонами за час їх шлюбу, тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, про визнання за кожним із сторін права на 1/2 (частину квартири АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, які не спростовані доводами апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись: ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Залишити рішення Залізничного районного суду м. Львова від 3 червня 2019 року без змін, апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 7 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді