КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
Іменем України

01 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Сержанюка А.С., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Ліквідаційної комісії головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській областіна рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство внутрішніх справ України, Державна установа «Інститут травматології та ортопедії НАМН України», Штаб Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Ліквідаційна комісія головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про встановлення юридичного факту,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою в порядку окремого провадження, в якій просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт участі її сина, ОСОБА_2 , в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення в складі батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Шахтарськ» ГУ МВС України в Дніпропетровській області, та факт смерті ОСОБА_2 внаслідок поранення одержаного під час участі в антитерористичній операції, захищаючи незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України.

Подану заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 є матір`ю колишнього службовця МВС України, покійного ОСОБА_2 . З серпня-місяця 2014 року ОСОБА_2 проходив службу в добровольчому батальйоні патрульної служби міліції особливого призначення «Шахтарськ», який було створено у структурі ГУ МВС України в Дніпропетровській області. Спецпідрозділ «Шахтарськ» патрульної служби міліції особливого призначення у структурі міліції громадської безпеки ГУ МВС України в Дніпропетровській області був створений наказом від 10 червня 2014 року № 551, і був задіяний у проведенні антитерористичної операції у Луганській і Донецькій областях з 30 липня 2014 року. У серпні 2014 року ОСОБА_2 був долучений, як доброволець, до складу добровольчого батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Шахтарськ» при ГУ МВС України в Дніпропетровській області. 13 серпня 2014 року, останній, при виконанні службових обов`язків в складі батальйону «Шахтарськ», отримав вогнепальне поранення у зоні АТО (під містом Іловайськ Донецької області). Разом із тим, Головне управління МВС України в Дніпропетровській області у своїй відповіді на адвокатський запит зазначило, що громадянин ОСОБА_2 на службу до батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Шахтарськ» та інших підрозділів ГУМВС у Дніпропетровській області не приймався та в зону проведення антитерористичної операції наказами головного управління не відряджався. Встановлення факту участі ОСОБА_2 в бойових діях під час проведення антитерористичної операції в Донецькій області потрібен заявникові, як його матері, для отримання соціальної допомоги та гарантій, передбачених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». На підставі зазначеного заявник звернувся до суду із відповідною заявою.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство внутрішніх справ України, Державна установа «Інститут травматології та ортопедії НАМН України», Штаб Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Ліквідаційна комісія головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про встановлення юридичного факту задоволено в повному обсязі.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням Ліквідаційна комісія головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість та порушення судом норм процесуального права, і неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати, і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви. Вказує, що ОСОБА_2 ніколи не приймав присягу працівника міліції, крім того, йому не присвоювалось спеціальне звання працівника міліції та він ніколи не приймався на посаду в органи внутрішніх справ зокрема до батальйону міліції особливого призначення «Шахтарськ» ГУМВС України в Дніпропетровській області. Також, звертає увагу суду на те, що за ОСОБА_2 ніколи не закріплювалась вогнепальна зброя, не видавався формений одяг і він не мав службового посвідчення встановленого зразка.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції постановлено у відповідності до вимог чинного законодавства.
Міністерство внутрішніх справ України, Державна установа «Інститут травматології та ортопедії НАМН України», Штаб Антитерористичного центру при Службі безпеки України відзивів на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не подали.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про встановлення юридичного факту, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що у судовому засіданні знайшли підтвердження обставини про те, що ОСОБА_2 приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення 13 серпня 2014 року під містом Іловайськ Донецької області в складі батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Шахтарськ» ГУ МВС України в Дніпропетровській області, та помер внаслідок поранення, одержаного під час участі в антитерористичній операції, а також встановлення даного юридичного факту необхідне для реалізації заявником своїх прав щодо отримання пільг, як члена сім`ї учасника бойових дій.
Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом установлено, що відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 10 квітня 2000 року, що видане Кіровським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Донецька, батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 від 13 серпня 1983 року, ОСОБА_4 після розірвання шлюбу присвоєно прізвище « ОСОБА_5 ».

Свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_3 , виданого 26 квітня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Донецьку, прізвище заявника після реєстрації шлюбу « ОСОБА_6 ».

Відтак, ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 .
Заявниця ОСОБА_1 у зсвої заяві зазначає , що у серпні 2014 року ОСОБА_2 був долучений як доброволець до складу добровольчого батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Шахтарськ» при ГУ МВС України в Дніпропетровській області, а 13 серпня 2014 року при виконанні службових обов`язків в складі батальйону «Шахтарськ» отримав вогнепальне поранення у зоні АТО (під містом Іловайськ Донецької області).
Відповідно до листа № 1/Г-6912/мн від 12 січня 2015 року Головне управління МВС України в Дніпропетровській області зазначило, що громадянин ОСОБА_2 на службу до батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Шахтарськ» та інших підрозділів ГУМВС у Дніпропетровській області не приймався та в зону проведення антитерористичної операції наказами головного управління не відряджався.

Крім того, згідно листа №33/7-Г-1030 від 20 серпня 2016 року Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України, документи стосовно залучення батальйону «Шахтарськ» ГУ МВС України в Дніпропетровській області до проведення антитерористичної операції до Штабу АТЦ не надходили і тому наказ керівника Антитерористичного центру при СБУ не видавався.

Добровольчий батальйон патрульної служби міліції особливого призначення «Шахтарськ» при ГУ МВС України в Дніпропетровській області був задіяний у проведенні антитерористичної операції у Луганській і Донецькій областях, про що свідчить Довідка Головного управляння МВС України в Дніпропетровській області, де вказано, що особовий склад батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Шахтарськ» ГУМВС України в Дніпропетровській області наказом ГУМВС України в Дніпропетровській області від 30 липня 2017 року №273 о/с дек з 30 липня 2014 року відряджався до Донецької області для виконання завдань визначених Законом України «Про боротьбу з тероризмом» та несення служби по охороні громадського поряду в районах проведення антитерористичної операції.

Згідно копії тимчасового посвідчення № НОМЕР_4 офіцера запасу ОСОБА_2 , виданого Військовим комісаром Шевченківського районного у м. Києві військового комісаріату полковником ОСОБА_7 від 27 лютого 2007 року, ОСОБА_2 дійсно прийнятий на тимчасовий військовий облік запасу в Шевченківському районному у м. Києві військовому комісаріаті.

У відповідності до Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №574 комунальної установи «Міська лікарня №4 ім. І.К.Мацука» міста Маріуполя від 15 серпня 2014 року, ОСОБА_2 отримав травму в результаті бойових дій у зоні АТО - вогнепальне поранення правого стегна. У цьому ж документі вказано, що місце роботи (посада) останнього - військовослужбовець та що першу допомогу йому було надано в Центральній районній лікарні м. Старобешево, далі службою медичної допомоги його було доправлено до ургентного травматологічного відділення міської лікарні №4 м. Маріуполя, де він був госпіталізований в екстреному порядку. Повний діагноз ОСОБА_2 , зазначений у цій Виписці з медичної картки та з яким був виписаний з лікарні - відкрите вогнепальне багатоуламковий перелом в/з правого стегна зі зміщенням, контузія сідничного нерва справа, травматичний шок 1-П степеню.

Згідно Виписки із медичної карти стаціонарного хворого 5038 комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечнікова» у м. Дніпро, у маріупольській лікарні ОСОБА_2 13-го серпня була виконана операція (ПХО ран в/з правого стегна, чрескостний остеосинтез апаратом Ілізарова.

Відповідно до цього документа, у лікарні в м. Дніпро ОСОБА_2 зробили операцію та виписали 20-го серпня 2014 року, перевівши його для подальшого лікування в державну установу «Інститут травматології та ортопедії НАМН України».

Разом з тим 20 серпня 2014 року ОСОБА_2 було видано Довідку про тимчасову непрацездатність особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, військовослужбовця внутрішніх військ МВС №295, де вказано, що він, ОСОБА_2 , з батальйону «Шахтарськ» ГУ МВС України в Дніпропетровській області з 15 серпня 2014 року до 20 серпня 2014 року перебував у стаціонарі в комунальному закладі «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечнікова» у м. Дніпро та продовжує станом на 20 серпня хворіти.

Надалі ОСОБА_2 транспортувався літаком в аеропорт «Бориспіль», звідки його забрали представники медичної мережі «Добробут». Це підтверджується листом спостереження та інтенсивної терапії під час транспортування.
У цьому документі зазначається, що ОСОБА_2 отримав вогнепальне поранення в зоні АТО (п. Старобешево) та 20 серпня 2014 року був доставлений до державної установи «Інститут травматології та ортопедії НАМИ України» в Київ. Там він пробув у стаціонарному відділені до ІНФОРМАЦІЯ_2 , де і помер.

Вказане підтверджується Лікарським свідоцтвом про смерть №217 від 29 серпня 2014 року, зазначена причина смерті - відкритий вогнепальний уламковий перелом правої стегнової кістки, ТЕЛА артерій малого колу кровообігу. У п.9 цього документу зазначається, що його смерть настала внаслідок дій, передбачених законом воєнних операцій.

Встановлено, що судом першої інстанції допитано у якості свідка ОСОБА_8 , який зазначив, що він разом із ОСОБА_2 безпосередньо проходив службу у складі батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Шахтарськ» ГУ МВС України в Дніпропетровській області. 13 серпня 2014 року, під містом Іловайськ Донецької області, у процесі проведеної антитерористичної операції вказаним батальйоном, ОСОБА_2 отримано вогнепальне поранення. Щодо відсутності документального підтвердження перебування ОСОБА_2 у складі вказаного батальйону, зазначив, що в польових умовах належним чином оформити документи не було можливості, однак, всі, хто отримував зброю, писали відповідні заяви.

Також у суді першої інстанції свідок ОСОБА_9 пояснив, що він був працівником міліції батальйону патрульно-постової служби міліції особливого призначення «Шахтарськ» у серпні 2014 року, та 13 серпня 2014 року безпосередньо супроводжував ОСОБА_2 з місця бою після надання йому першої медичної допомоги медиками батальйону.

ОСОБА_10 , заступник командира РПС поліції ОП «Свята Марія» ГУНП в м. Києві з 2014 року до 2016 року, у своїх письмових поясненнях вказує, що витягнув з поля бою пораненого ОСОБА_11 13 серпня 2014 року та підтверджує вогнепальне поранення ОСОБА_2 в зоні АТО.

Пунктом 20 частини першої статті 6 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що учасниками бойових дій визнаються особи, які у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брали безпосередню участь в АТО, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах АТО у період її проведення, за умови, що в подальшому такі добровольчі формування були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Порядок надання статусу учасника бойових дій зазначеним особам, категорії таких осіб, терміни їх участі в АТО чи в забезпеченні її проведення, а також райони АТО визначаються Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог цієї норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Кабінетом Міністрів України затверджено Порядок, який визначає процедуру надання зазначеного статусу вказаним особам та категорії таких осіб.

Абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що статус учасника бойових дій надається особам, визначеним у пункті 20 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Пунктом 4 Порядку визначено перелік документів про безпосереднє залучення до виконання завдань АТО в районах її проведення, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових.

Для осіб, зазначених в абзаці третьому пункту 2 цього Порядку, це документи про залучення до виконання завдань АТО в районах її проведення, передбачені абзацами другим четвертим пункту 4 (витяги з наказів, документи про направлення у відрядження, витяги з бойових наказів, розпоряджень, донесень, журналів бойових дій, оперативних завдань, матеріали спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень, контузій, каліцтв, інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення) або нотаріально завірені свідчення не менше ніж двох свідків із числа осіб, зазначених в абзаці другому пункту 2 цього Порядку, які разом з такою особою брали участь в АТО та отримали статус учасника бойових дій або інваліда війни, у разі підтвердження суб`єктами боротьби з тероризмом факту взаємодії зазначених осіб (особисто або під час перебування у складі добровольчих формувань) зі Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною гвардією та іншими утвореними відповідно до законів військовими формуваннями та правоохоронними органами.

За змістом положень пункту 5 Порядку рішення про надання статусу учасника бойових дій приймається комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними, зокрема, в Міністерстві оборони України (далі комісія). А в разі виникнення спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання відповідною міжвідомчою комісією. Рішення щодо утворення комісії та положення про неї затверджується відповідним міністерством, центральним органом виконавчої влади та іншим державним органом.

Пунктом 8 Порядку передбачено право осіб, зазначених в абзаці третьому пункту 2 цього Порядку, самостійно звернутися до відповідної комісії в разі неподання командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) або іншим керівником підприємства, установи та організації до комісії документів, необхідних для надання статусу учасника бойових дій. Установлено, що рішення комісії може бути оскаржено в судовому порядку.

Пунктами 6, 7, 9 Положення затвердженого на виконання Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і Порядку, встановлено, що вирішення питань про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, які у складі добровольчих формувань брали участь в АТО, покладається на комісії або Генерального штабу Збройних Сил України, або Міністерства оборони України, або військової частини НОМЕР_5 , або командувань видів Збройних Сил України залежно від того, до складу якого з військових формувань такі добровольчі формування були включені.

Комісії приймають рішення щодо визнання таких громадян учасниками бойових дій на підставі документів, перелік яких відповідає вищезазначеному переліку, встановленому пунктом 4 Порядку (підпункт 5 пункту 11 Положення).

У переліку документів про безпосереднє залучення особи до виконання завдань АТО в районах її проведення, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій, немає судового рішення про встановлення факту участі особи в бойових діях (пункт 4 Порядку, пункт 11 Положення).

Не містить положень про можливість встановлення такого факту для надання статусу учасника бойових дій на підставі судового рішення й Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Разом з тим відповідно до пункту 14 Положення у разі звернення особи до суду стосовно встановлення факту участі в бойових діях чи інших подіях, які дають право на визнання його учасником бойових дій, і прийняття судом відповідного позитивного рішення, таке рішення суду визнається як документ, що підтверджує право громадянина на визнання його учасником бойових дій. Копія рішення суду підлягає зберіганню разом з іншими документами (аналогічна норма міститься у пункті 15 Положення в чинній редакції).

Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, регулюється положеннями статей 256259 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 256 ЦПК України, окрім фактів, визначених частиною першою цієї статті, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Звертаючись із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, особа відповідно до вимог статті 258 ЦПК України вказує мету встановлення юридичного факту, яка дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи зумовлює він правові наслідки. У заяві необхідно також вказати причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, та навести докази його існування.

Згідно із заявою ОСОБА_1 встановлення факту участі у бойових діях її сина ОСОБА_2 необхідне їй для реалізації своїх прав щодо отримання пільг, як члена сім`ї учасника бойових дій. На підтвердження цього факту заявник посилається на наявність свідків із числа військовослужбовців, які разом з її сином брали участь в АТО. При цьому до комісії, уповноваженої розглядати матеріали про визнання осіб учасниками бойових дій (у тому числі й такі докази, як показання свідків), ОСОБА_1 не зверталася.

З аналізу норм Порядку та Положення вбачається, що встановлення факту участі особи в АТО є складовою процесу надання їй статусу учасника бойових дій, для якого визначений позасудовий порядок, який здійснюють спеціально уповноважені на це органи (комісії, міжвідомчі комісії). Насамперед передбачено звернення особи, яка претендує на надання статусу учасника бойових дій, до комісії, а в разі відмови в наданні такого статусу особа має право звертатися до суду для оскарження рішення комісії, в тому числі щодо встановлення факту участі в АТО чи інших подіях, які дають право на визнання його учасником бойових дій. Під час вирішення комісією питання про надання особі статусу учасника бойових дій підлягають дослідженню ті самі обставини, на які ОСОБА_1 посилається, обґрунтовуючи заяву про встановлення факту участі її сина ОСОБА_2 у бойових діях.

Розгляд такої заяви судом є фактично перебиранням на себе органом судової влади функції, яку покладено на спеціально уповноважений орган, що має відповідну компетенцію. При цьому заявник не навів обставин, які б свідчили про неможливість отримання документа, що посвідчує його участь у бойових діях в інший спосіб. Адже в силу положень Порядку та Положення показання певних осіб, визначених ними, входить до переліку документів, які підтверджують участь у бойових діях та надаються до відповідної комісії для підтвердження такої участі.

Зазначення у пункті 14 Положення про те, що рішення суду, в якому встановлений факт участі в бойових діях чи інших подіях, що дають право на визнання особи учасником бойових дій, визнається як документ, що підтверджує право громадянина на визнання його учасником бойових дій, не означає, що такий факт може бути встановлений за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Вказаний факт суд може встановити у випадку оскарження громадянином рішення спеціально уповноваженого органу, що має відповідну компетенцію.

Таким чином, на час звернення ОСОБА_1 до суду із цією заявою чинне законодавство передбачає позасудову процедуру підтвердження участі особи в бойових діях з метою отримання статусу учасника бойових дій. Визначено орган, який уповноважений приймати таке рішення, встановлено перелік документів, необхідних для підтвердження участі особи в бойових діях. Перекладання на суд функцій такого органу суперечило б вимогам закону, створило б умови для уникнення встановленої законодавством процедури отримання статусу учасника бойових дій та поставило б у нерівні умови осіб, які отримують такий статус з дотриманням цієї процедури. Проте особа, якій рішенням уповноваженого органу (комісії) відмовлено у визнанні учасником бойових дій, не позбавлена права звернутися до суду з метою оскарження такого рішення, і під час дослідження обставин відмови в позовному провадженні можуть досліджуватися, зокрема, докази, надані особою на підтвердження факту участі у бойових діях разом з іншими обставинами, заслуховуватись доводи і заперечення сторін.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду по справі № 233/2929/17 у постанові від 03 липня 2019 року.

З урахуванням наведеного заява про встановлення юридичного факту участі у бойових діях сина заяника не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повиннна вирішуватись у позасудовому порядку відповідно до встановленої законодавством процедури, отже провадження у справі підлягає закриттю.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині є судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За правилами п. 1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі згідно ст.ст. 255, 377 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.255,377 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській областізадовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року скасувати.

Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство внутрішніх справ України, Державна установа «Інститут травматології та ортопедії НАМН України», Штаб Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Ліквідаційна комісія головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про встановлення юридичного факту закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «02» жовтня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіА.С. Сержанюк О.І. Сліпченко