Справа № 490/1266/19
Провадження № 22-ц/812/860/19 Суддя-доповідач апеляційної інстанції: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю: представника відповідача - Подвольцького А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 квітня 2019 року, постановленої під головуванням судді - Гуденко О.А. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з подальшим уточненим позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з останнього грошові кошти у сумі 1 529 333,33 грн.

Позивачка зазначала, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 25 лютого 2012 року належать нежитлові приміщення, розташовані АДРЕСА_1 .

З червня 2018 року відповідач здає в оренду вказані нежитлові приміщення - ФОП ОСОБА_3 та ПТ «Ломбард» Гроші тут» та отримує щомісячну оренду плату у розмірі 155 000 грн.

Посилаючись на безпідставне отримання ОСОБА_1 орендної плати за використання належних їй на праві власності нежитлових приміщень, позивачка просила суд про задоволення позову.

01 квітня 2019 року ОСОБА_2 подано заяву про забезпечення позову, в якій просила суд вжити захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нежитлові приміщення - магазин промислових товарів, загальною площею 45,4 кв.м., розташовані АДРЕСА_3 , реєстраційний номер 101 та квартиру АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта 3007250, що належать на праві власності ОСОБА_1

Заява мотивована тим, що відповідач безпідставно отримує оренду плату за використання належних їй нежитлових приміщень та в добровільному порядку повертати грошові кошти у сумі 1 529 333,33 грн. відмовляється, а невжиття заходів забезпечення позову унеможливить виконання судового рішення.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 квітня 2019 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Накладено обтяження у вигляді арешту на нежитлові приміщення - магазин промислових товарів, загальною площею 45,4 кв.м., розташовані по АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 та на 1/4 частки квартири АДРЕСА_4 , які належать ОСОБА_1 на праві власності до набрання судовим рішенням по справі законної сили. Заборонено укладати усі види угод, по`вязані з відчуженням вищевказаного нерухомого майна.

Не погодившись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку подавши апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, просив її скасувати та постановити нову, якою у задоволені заяви про забезпечення позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала не в повній мірі відповідає.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За положеннями частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та забороною вчиняти певні дії, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст. 150 ЦПК України).

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Ухвала суду першої інстанції про задоволення заяви позивача про забезпечення позову мотивована наявністю майнового спору між сторонами, обсягом позовних вимог з урахуванням співмірності виду забезпечення позову із заявленими вимогами, а невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених прав позивачка, за захистом яких вона звернулася до суду.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладенням арешту та заборону вчиняти будь-які угоди, пов`язані з відчуженням нежитлового приміщення - магазину промислових товарів, розташованого по АДРЕСА_3 , та на ј частки квартири АДРЕСА_4 , які належать ОСОБА_1 на праві власності суд вважав, що для цього є всі передбачені законом підстави.

Так, із заявлених ОСОБА_2 позовних вимог вбачається, що дійсно між сторонами має місце реальний спір і до позову додані документи на підтвердження наявності спірних правовідносин.

Отже, висновок суду про необхідність накладення арешту та заборони укладати усі види угод, пов`язані з відчуженням нерухомого майна є правильним, оскільки враховуючи обсяг позовних вимог між сторонами дійсно існує спір, обраний судом спосіб забезпечення позову ОСОБА_2 відповідає положенням ст.150 ЦПК України.

Разом з тим, накладаючи арешт на приміщення магазину промислових товарів, розташованого по АДРЕСА_3 суд виходив з того, що вказане нерухоме майно належить відповідачу.

Однак, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2018 року яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 січня 2019 року визнано протиправними дії Державного реєстратора - приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу щодо проведення 02 лютого 2017 року державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення магазину в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 , з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 101 за Наумовим Є.С. та скасовано рішення про державну реєстрації на вказане нерухоме майно за ОСОБА_1

Отже, наведені обставини унеможливлюють накладення арешту на нежитлові приміщення - магазину промислових товарів, розташованого по прт. АДРЕСА_3 , та заборони укладати усі види угод, пов`язані з його відчуженням до набрання судовим рішенням по справі законної сили.

Між тим, згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_1

Відповідно до звіту з незалежної оцінки вартості вказаної вище квартири, орієнтовна ринкова вартість становить - 1 243,843 грн. (а.с.61, 64-65).

За таких обставин, ухвала суду на підставі п. 1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладену арешту на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 61,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 3007250, яка належить ОСОБА_1 на праві власності та заборонити укладати усі види угод, пов`язані з її відчуженням до набрання судовим рішенням по справі законної сили.

Доводи апеляційної скарги про відсутність правових підстав для задоволення позову є безпідставні, оскільки питання щодо обґрунтованості позовних вимог не вирішується під час обрання заходів забезпечення позову.

Посилання на незастосування судом зустрічного забезпечення при вирішенні питання про забезпечення позову на увагу не заслуговують, оскільки відповідно до положень ст. 154 ЦПК України при наявності певних підстав це є правом суду, а не обов`язком.

До того ж, статтею 159 ЦПК України передбачено право відповідача, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, у разі повної або часткової відмови у задоволенні позову, на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задовольнити частково.

Накласти обтяження у вигляді арешту на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 61,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 3007250, яка належить ОСОБА_1 на праві власності та заборонити укладати усі види угод, пов`язані з її відчуженням до набрання судовим рішенням по справі законної сили.

Копію постанови надіслати до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради для негайного виконання.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 30 травня 2019 року.