ПОСТАНОВА

Іменем України

03 жовтня 2019 року м. Кропивницький

справа № 404/4842/18

провадження № 22-ц/4809/1211/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Голованя А.М.(головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 травня 2019 року під головуванням судді Савельєвої О.В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначала, що 11.07.2015 між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. В шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 ОСОБА_3 . Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30.11.2017 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу проживають окремо, син проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач не надає їм матеріальної допомоги в повному обсязі, всіляко ухиляється від сплати аліментів з усіх видів своїх заробітків, постійно приховує свої доходи.

За час шлюбу, за спільні кошти вони з відповідачем придбали майно, а саме легковий автомобіль Lada, 2007 року випуску, ВАЗ-111830, об`єм двигуна 1596, колір - сірий металік, номерний знак НОМЕР_1 , право власності на який оформили на відповідача.

З моменту розірвання шлюбу відповідач забрав собі спірний автомобіль і володіє ним особисто протягом тривалого часу (майже рік), її до користування ним не допускає, також, добровільно сплатити їй половину його вартості відмовляється, що змусило її звернутися з даним позовом в суд.

Зазначає, що відповідно до висновку спеціаліста ринкова вартість даного автомобіля на час звернення до суду складає 70 000 грн., тому вартість 1/2 частки майна спільної сумісної власності подружжя складає - 35 000 грн. Згоди на добровільний поділ майна між ними не досягнуто.

Беручи до уваги інтереси малолітнього сина, який залишається з нею, відповідно до вимог ст.71 СК України, вважає можливим відступити від принципу рівності часток подружжя і виділити їй більшу частину із спільного майна, а саме 2/3 частини автомобіля.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 травня 2019 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що право приватної власності на спірний автомобіль відповідачем набуто під час перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачкою. Однак, як встановлено судом, сторони більш як за півроку до придбання автомобіля проживали окремо, шлюбних відносин не підтримували, спільне господарство не вели та майно для потреб сім`ї не придбавали, а тому, суд вважає доведеним факт придбання відповідачем спірного автомобіля в період окремого проживання з позивачкою, фактичного припинення шлюбних відносин, і прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вважає рішення суду незаконним та таким, що прийняте з порушення норм матеріального і процесуального права.

Зокрема зазначає, що у придбання спірного автомобіля вона вклала особисті кошти, отримані як одноразову виплату при народженні дитини у розмірі 23 220 грн., а тому 23/70 частки у цьому майні відповідно до розміру внеску, є її особистою приватною власністю, а інша 47/70 частки - є спільною сумісною власністю сторін, що у рівних частках для відповідача та для неї складає по 47/140 частки кожному. Вважає, що при цьому її частка у спільному майні складає 93/140, а відповідача 47/140. Оскільки, її частка у два рази є більшою, тому вона просила суд виділити їй з дитиною 2/3 частини спірного майна (автомобіля), а відповідачу - 1/3 частину.

Вказує на те, що суд не прийняв до уваги ту обставину, що на момент укладення шлюбу у неї з відповідачем та у їхніх батьків коштів на придбання автомобіля не було, заробітна плата сторін незначна, а тому вона з відповідачем заощаджували кошти тривалий час, а саме з моменту укладення шлюбу, тобто 2 роки, з подарованих на весілля, із оренди квартири, із заробітної плати, із її особистих коштів (за пологи).

Зазначає, що суд припустився помилки, сприйнявши в якості належних доказів довідки про доходи відповідача та зробив на їх підставі висновок про купівлю спірного майна за його особисті кошти. Вважаю, що зазначені довідки не є належними документальними доказами, оскільки авто купувалося у квітні 2017 року, а довідки про доходи надані за період з серпня 2017 по квітень 2018 року. Дані довідки не підтверджують наявність коштів у відповідача на момент придбання спірного майна.

На її думку, суд першої інстанції не з?ясував джерело походження коштів на придбання спірного автомобіля, що призвело до неправильного вирішення справи, адже обставини надання свідками позики відповідачу документально не підтверджені та нічим не доведені, є тільки міркуваннями та припущеннями, проте судом були прийняті як належні і покладені в основу судового рішення щодо встановлення факту придбання спірного майна в період фактичного припинення шлюбу за особисті кошти відповідача.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно положень ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 28 серпня 2019 року відповідно до вимог ч.1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи був призначений в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

Судом встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30.11.2017 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 11.07.2015, розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився ОСОБА_3 .

У період з серпня 2017 року по січень 2018 року нарахований дохід ОСОБА_2 склав 36148 грн. 72 коп., у період з жовтня 2017 року по січень 2018 року ним виплачено аліменти в розмірі 9623 грн. 01 коп.

Звіт про здійснені відрахування та виплати ВЧ А-1201 свідчить про те, що в лютому 2018 року ОСОБА_2 нарахована заробітна плата в розмірі 8526 грн. 61 коп., у березні 2018 року - 8934 грн. 61 коп., у квітні 2018 року - 9381 грн. 02 коп. (а.с.87). У довідці про грошове забезпечення та інші виплати за 2018 рік, виданій ОСОБА_2 , який працює у ВЧ А1201 на посаді військовослужбовця, вказано, що в період з лютого 2018 року по грудень 2018 року грошове забезпечення склало 101704 грн. 74 коп., аліменти за цей період склали 52517 грн. 75 коп. (а.с.86).

Згідно з довідкою від 06.02.2018, ОСОБА_2 проживає по АДРЕСА_1 та до складу його сім`ї входять ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

У листі від 29.10.2018 №623/02-16 вказано, що ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_2

З довідки від 26.04.2019 №189 убачається, що ОСОБА_2 проживає без реєстрації з 01.09.2016 по теперішній час без своєї сім`ї (дружини та сина) по АДРЕСА_3 .

В інформації стосовно звернення ОСОБА_1 вказано, що за ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль ВАЗ НОМЕР_2 , 2007 року випуску, об`єм двигуна 1596, дата реєстрації 14.04.2017.

У листі Територіального сервісного центру 3541 Регіонального сервісного центру в Кіровоградській області МВС України від 18.01.2019 зазначено, що автомобіль ВАЗ-111830, 2007 року випуску, дійсно був зареєстрований за ОСОБА_2 з 14.04.2017 по 16.06.2018. Звіт про визначення незалежної ринкової вартості рухомого майна - легкового автомобіля марки ВАЗ-111830, номерний знак НОМЕР_3 , свідчить про те, що станом на 10.07.2018 ринкова вартість об`єкту оцінки становить 70000 грн.

Судом також встановлено, що право приватної власності на легковий автомобіль Lada, 2007 року випуску, ВАЗ-111830, об`єм двигуна 1596, колір - сірий металік, номерний знак НОМЕР_1 , відповідачем набуто під час перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачкою, але в період часу коли вони проживали окремо, шлюбних відносин не підтримували і спільне господарство не вели

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Відповідно до положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. В порядку ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18).

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Пред`являючи позов про поділ автомобіля ВАЗ 111830, ОСОБА_1 вказувала на те, що придбання спірного автомобіля було здійснено за спільні з відповідачем кошти.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль придбано за особисті кошти позивача в період окремого проживання подружжя.

Проте, із вказаним висновком погодитись не можна, оскільки тягар доказування обставин, що на придбання вказаного автомобіля в період шлюбу відповідач витратив особисті кошти, має покладатись саме на нього, оскільки він повинен спростувати презумпцію спільності придбаного у шлюбі майна.

Але, відповідач, в порядку статті 81 ЦПК України, не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б безспірно свідчили про те, що грошові кошти, які він сплатив в рахунок вартості спірного автомобіля, придбаного за час перебування у шлюбі, є його особистою власністю, а тому не спростував презумпцію спільності майна, придбаного у період шлюбу.

Саме по собі окреме тимчасове проживання подружжя не означає, що сторони припинили сімейні відносини і кошти витрачені в цей період на купівлю автомобіля належали лише відповідачеві.

Слід зазначити, що судом не було встановлено режиму окремого проживання подружжя в порядку ч.1 ст. 119 СК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що спірний автомобіль є спільною власністю сторін, а суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, дійшов помилкового висновку про те, що спірний автомобіль є особистою власністю ОСОБА_2 .

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що ОСОБА_1 не доведено, що розмір аліментів, які вона одержує від відповідача, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування їхнього сина ОСОБА_3 , відтак, відсутні підстави для відступлення від рівності часток подружжя та збільшення частки позивача до 2/3 при поділі автомобіля ВАЗ 111830.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не може задовольнити позов і визнати за позивачем право власності на Ѕ частку спірного автомобіля, оскільки він вибув із спільної сумісної власності сторін

Як убачається із довідки Територіального сервісного центру в Кіровоградській області 3641 від 18.01.2019 та письмової заяви ОСОБА_2 ,, спірний автомобіль було відчужено відповідачем 16.06.2018, тобто ще до подання позову, на що суд першої інстанції не звернув уваги (а. 89, 151),

Таким чином, власником спірного легкового автомобіля марки ВАЗ 111830 є інша особа, у зв`язку з чим обраний спосіб захисту порушеного права, а саме визнання права власності на частку у спільному майні, не може, бути застосованим до спірних правовідносин, що не позбавляє ОСОБА_1 звернутися до суду із новим позовом.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав передбачених п.п. 2,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України з ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги, окрім врахованих судом при ухваленні зазначеного рішення, які зводяться до переоцінки доказів, не дають підстав для повного задоволення апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частки легкового автомобіля марки ВАЗ-111830, державний номер НОМЕР_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко