КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/452/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2019 року місто Київ

справа № 372/2592/15-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретарів судового засідання - Савлук І.М., Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника третьої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року, ухвалене під головуванням судді Потабенко Л.В., у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Київської обласної державної адміністрації, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_1, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, які є правонаступниками ОСОБА_34 про визнання недійсними розпоряджень та державних актів на право власності на земельні ділянки, витребування земельних ділянок,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2015 року перший заступник прокурора Київської області звернувся в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Обухівського районного суду Київської області з позовом до відповідачів, в якому просив:

визнати недійсними розпорядження Київської обласної державної адміністрації від 07 квітня 2008 року №444-470;

визнати недійсними видані ОСОБА_5 та ОСОБА_6 державні акти на право власності на земельні ділянки;

витребувати з володіння ОСОБА_5 на користь держави в особі Кабінету міністрів України та ДП «Київський лісгосп» земельні ділянки загальною площею 22,7700 га, розташовані в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області;

витребувати з володіння ОСОБА_6 на користь держави в особі Кабінету міністрів України та ДП «Київський лісгосп» земельні ділянки загальною площею 3,96 га, розташовані в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області.

В обґрунтування вимог посилався на те, що прокуратура Київської області за результатами вивчення законності відведення земель лісогосподарського призначення на території Обухівського району Київської області встановила, що розпорядженнями Київської обласної державної адміністрації від 07 квітня 2008 року №444-470 вилучено з постійного користування ДП «Київський лісгосп» земельні ділянки лісогосподарського призначення на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області загальною площею 26,73 га, змінено їх цільове призначення, затверджено проект землеустрою та передано у власність 27 громадянам для ведення особистого селянського господарства.

Зазначав, що на підставі вказаних розпоряджень Управління Держкомзему в Обухівському районі Київської області 05 серпня 2008 року видало 27 громадянам і зареєструвало державні акти на земельні ділянки.

Вказував, що деякі громадяни в подальшому за договорами купівлі-продажу відчужили отримані земельні ділянки загальною площею 22,77 га ОСОБА_5, яка у вересні 2009 року отримала державні акти на право власності на спірні земельні ділянки.

Зазначав, що ОСОБА_5 здійснила поділ земельної ділянки з кадастровим номером :05:023:0113, у результаті чого утворилися дві окремі земельні ділянки.

Зауважив, що інші власники відчужили на підставі договорів купівлі-продажу спірні земельні ділянки загальною площею 3,96 га ОСОБА_6, яка у листопаді 2009 року також отримала державні акти на право власності на ці земельні ділянки.

Зазначав, що зміна цільового призначення спірних земельних ділянок та передача їх у власність відбулася незаконно, оскільки Київська обласна державна адміністрація не мала права розпоряджатися цими земельними ділянками.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року позов прокурора задоволено.

Визнано недійсними розпорядження Київської обласної державної адміністрації від 07 квітня 2008 року №№ 444, 445, 446, 447, 448, 449, 450, 451, 452, 453, 454, 455, 456, 457, 458, 459, 460, 461,462, 463, 464, 465, 466, 467, 468, 469, 470.

Визнано недійсними видані ОСОБА_5 державні акти на право власності на земельні ділянки серії: ЯЗ № 449030, з кадастровим номером :05:023:0113 площею 0,9900 га, серії ЯЗ № 449756, з кадастровим номером :05:024:0217 площею 0,9900 га, серії ЯЗ № 449016, з кадастровим номером :05:024:0223 площею 0,9900 га, серії ЯЗ № 449018, з кадастровим номером :05:023:0112 площею 0,9900 га, серії ЯЗ № 449029, з кадастровим номером :05:024:0225 площею 0,9900 га, серії ЯЗ № 449025, з кадастровим номером :05:022:0228 площею ,9900 га, серії ЯЗ 449019, з кадастровим номером :05:024:0216 площею 0,9900 га, серії ЯЗ 449032, з кадастровим номером :05:022:0222 площею 0,9900 га, серії ЯЗ 449033, з кадастровим номером :05:022:0223 площею 0,9900 га, серії ЯЗ 449034, з кадастровим номером :05:022:0224 площею 0,9900 га, серії ЯЗ 449028, з кадастровим номером :05:024:0215 площею 0,9900 га, серії ЯЗ 449027, з кадастровим номером :05:022:0230 площею 0,9900 га, серії ЯЗ 449024, з кадастровим номером :05:022:0227 площею 0,9900 га, серії ЯЗ 449031, з кадастровим номером :05:023:0114 площею 0,9900 га, серії ЯЗ 449021, зкадастровим номером :05:024:0218 площею 0,9900 га, серії ЯЗ 449017, з кадастровим номером :05:024:0224 площею 0,9900 га, серії ЯЗ 449014, з кадастровим номером :05:024:0221 площею 0,9900 га, серії ЯЗ 449023, з кадастровим номером :05:024:0220 площею 0,9900 га, серії ЯЗ 449036, з кадастровим номером :05:022:0226 площею 0,9900 га, серії ЯЗ 449026, з кадастровим номером :05:022:0229 площею 0,9900 га, серії ЯЗ 449022, з кадастровим номером :05:024:0219 площею 0,9900 га, серії ЯЗ 449015, з кадастровим номером :05:024:0222 площею 0,9900 га, серії ЯЗ 449035, з кадастровим номером :05:024:0225 площею 0,9900 га.

Визнано недійсними видані ОСОБА_35 державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЗ №440996 з кадастровим номером :05:022:0219 площею 0,9900, серії ЯЗ №440997 з кадастровим номером :05:021:0068 площею 0,9900 га, серії ЯЗ №440995 з кадастровим номером :05:022:0220 площею 0,9900 га, серії ЯЗ №440998 з кадастровим номером :05:022:0221 площею 0,9900 га.

Витребувано з володіння ОСОБА_5 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» земельні ділянки загальною площею 22,7700 га з кадастровими номерами :05:023:0116, :05:023:0117, :05:024:0217, :05:023:0112, :05:024:0223, :05:024:0225, :05:022:0228, :05:022:0222, :05:022:0216, :05:022:0223, :05:022:0224, :05:024:0215, :05:022:0230, :05:022:0227, :05:023:0114, :05:024:0218, :05:024:0224, :05:024:0221, :05:024:0220, :05:022:0226, :05:022:0229, :05:024:0219, :05:024:0222, :05:022:0225, які розташовані в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Витребувано з володіння ОСОБА_6 користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» земельні ділянки загальною площею 3,96 га з кадастровими номерами :05:022:0219, :05:021:0068, :05:022:0220, :05:022:0221, які розташовані в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник третьої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити повністю.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що земельні ділянки вибули з володіння держави в особі Кабінету міністрів України та з користування ДП «Київське лісове господарство» поза їх волею, оскільки у матеріалах справи наявне погодження ДП «Київське лісове господарство на вилучення земельної ділянки».

Зазначав, що наявність таких погоджень підтверджується висновками державної землевпорядної експертизи, згідно яких підтверджується погодження проектів вилучення органами державної влади.

Посилався на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що правові акти індивідуальної дії голови Київської обласної державної адміністрації були спрямовані на розпорядження землями лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка значно перевищувала 1 га, розпорядження якими відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України у зв'язку із цим голова Обласної державної адміністрації перевищив надані законом повноваження. Помилковість даного висновку обумовлена тим що, відсутнє законодавчо визначене поняття «єдиного масиву» земельних ділянок.

Зазначав, що оскаржуваними рішеннями виділялися саме окремі земельні ділянки площею до 1 га, які є конкретними та визначеними об'єктами цивільних прав, що було проігноровано позивачем, та не було жодним чином оцінено судом першої інстанції.

Вказував, що позов першого заступника прокурора Київської області суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Зазначав, що суд першої інстанції повинен був застосувати строки позовної давності та в рішенні невірно зазначив про те, що заяву про застосування строку позовної давності було подано лише відповідачем ОСОБА_6, оскільки матеріали справи містять заперечення на позов першого заступника голови Київської обласної державної адміністрації Парцхаладзе Л.Р., в якому він чітко просить застосувати строк позовної давності.

Вказував, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Вважає, що позовна давність в даному випадку визначається моментом з якого могла дізнатися про порушення своїх прав особа, в інтересах якої звернувся прокурор.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 07 лютого 2017 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог першого заступника прокурора Київської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області в інтересах Кабінету Міністрів України, ДП «Київське лісове господарство» відхилено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 07 лютого 2017 року залишено без змін.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року заяву заступника Генерального прокурора України ОСОБА_38 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 07 лютого 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року скасовано, справу передано на розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор та представник позивача Кабінету Міністрів України проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача Київської обласної державної адміністрації в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги представника третьої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала та просила її задовольнити.

Позивач ДП «Київське лісове господарство», відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6 та її представник, треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, які є правонаступниками ОСОБА_34 в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, в тому числі і через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Представник третьої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_39 20 вересня 2019 року мобільним зв'язком були також повідомлені про призначення судового засідання на 01 жовтня 2019 року о 15.30 год. в приміщенні Київського апеляційного суду.

З матеріалів справи вбачається, що представник третьої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_2 30 вересня 2019 року ознайомлювався з матеріалами справи, про що свідчить його заява, а відтак останній знав про призначення справи до розгляду на 01 жовтня 2019 року о 15.30 год.

Крім того, представнику відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_39 судова повістка була направлена на офіційну електронну пошту та вказане повідомлення було отримане останнім.

Від представника третьої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції надійшло електронне повідомлення, в якому останній просив відкласти розгляд справи, оскільки він не може з'явилися у судове засідання 01 жовтня 2019 року, у зв'язку з наданням правової допомоги за межами міста Києва.

Від відповідача ОСОБА_6 до суду апеляційної інстанції надійшло електронне повідомлення, в якому остання вказувала на те, що у зв'язку з перебуванням її представника ОСОБА_39 за кордоном до 07 жовтня 2019 року, зважаючи на потребу в ефективному захисті її прав просила відкласти розгляд справи.

Колегія суддів відхиляє вказані клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки представником третьої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не надано доказів того, що він 01 жовтня 2019 року надає правову допомогу за межами міста Києва, а відповідачем ОСОБА_6 не надано доказів, що її представник ОСОБА_39 перебуває за кордоном. Крім того, останні в судових засіданнях апеляційного суду надали пояснення та висловили свої ставлення до апеляційної скарги, яку просили задовольнити.

Відповідно до положень ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

При цьому, дані про хід судового провадження є доступними для учасників справи як при безпосередньому зверненні до суду так і через мережу інтернет.

А відтак, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Положеннями статтей 13, 14 Конституція України визначено, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст.3 ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

З огляду на положення ч.1 ст.83, ч.1 ст.84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності.

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.1, ч.ч.1, 2 ст.7 ЛК України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Пунктом 5 ч.1 ст.27 ЛК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України.

Вилучення земельних ділянок, на підставі ч.2 ст.149 ЗК України, провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники управлінь, відділів та інших структурних підрозділів - накази.

Враховуючи вказані норми законодавства, у разі надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою місцева державна адміністрація має видати відповідне розпорядження.

Частиною 2 ст.84 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

Отже, рішення про вилучення спірної земельної ділянки має право приймати відповідний орган державної виконавчої влади, який в силу вимог ст.ст. 6, 19 Конституції України зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 6 ст.149 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час винесення оспорюваних розпоряджень Київської обласної державної адміністрації) передбачено, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п'ятою, дев'ятою цієї статті.

Відповідно до ч.9 ст.149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для не лісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Нормами ч.2 ст.43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» визначено, що розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Частиною 1 ст.393 ЦКУкраїни передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушуєправа власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним на підставі ч.1 ст.155 ЗК України.

Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням прав володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною 1 ст.153 ЗК України визначено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим кодексом та іншими законами України.

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння. Однак, якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

Питання, які пов'язані із припиненням права власності добросовісного набувача на придбане майно врегульовані статтями 330, 388 ЦК України, які встановлюють вичерпний перелік підстав, за наявності яких, придбане добросовісним набувачем майно не переходить у його власність і може бути витребуване у нього. Тобто, способом захисту прав в такому випадку є вимоги про витребування майна від добросовісного набувача.

Як вбачається з матеріалів справи спірні земельні ділянки перебували у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство» і документом, що підтверджує таке право, до одержання державного акта про право постійного користування ними, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

З матеріалів справи вбачається, що спірні земельні ділянки відносились до земель лісогосподарського призначення.

Згідно з вказаними кадастровими номерами, спірні земельні ділянки, на підставі матеріалів лісовпорядкування 2003 року, перебували у користуванні ДП «Київське лісове господарство» Козинське лісництво квартали №№48, 49, 50 і відносились до нелісових земель, що також підтверджується листом Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання ВО «УКРДЕРЖЛІСПРОЕКТ» від 24 лютого 2016 року №118 (а.с.141 т.2).

Відповідно до протоколу другої лісовпорядної наради від 14 квітня 2005 року з розгляду проекту організації і розвитку лісового господарства Київського держлісгоспу Київської області на 2004-2013 роки, були затверджені матеріали лісовпорядкування Начальником обласного управління лісового господарства в Київській області та погоджені Державним управлінням екології та природних ресурсів в Київській області у відповідності до вимог ч.4 ст.84 ЛК України, що також підтверджується і планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування (а.с.157-160 т.2).

07 квітня 2008 року Київською ОДА прийняті розпорядження №№444-470, якими вилучено з постійного користування ДП «Київське лісове господарство» земельні ділянки, розташовані на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, змінено їх цільове призначення із земель лісогосподарського на землі сільськогосподарського призначення та передано у власність відповідно ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_34, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_1, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31 кожному земельну ділянку площею 0,99 га для ведення особистого селянського господарства.

На підставі вказаних вище розпоряджень, управлінням Держкомзему в Обухівському районі Київської області видано 05 серпня 2008 року ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_34, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_1, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25Г., ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, кожному окремо, державні акти на право власності на земельні ділянки площею 0,9900 га, що знаходяться на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

03 вересня 2008 року ОСОБА_31, ОСОБА_30, ОСОБА_29,ОСОБА_28, ОСОБА_26, ОСОБА_25, ОСОБА_24, ОСОБА_23, ОСОБА_22, ОСОБА_1, ОСОБА_21, ОСОБА_20, ОСОБА_18, ОСОБА_15, ОСОБА_14, ОСОБА_34, ОСОБА_13, ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_7, кожен окремо, з одного боку, та ОСОБА_5 з іншого уклали договори купівлі-продажу земельних ділянок загальною площею 22,77 га, що розташовані на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

04 та 07 вересня 2009 року ОСОБА_5 отримала державні акти на право власності на вищевказані земельні ділянки з відповідними кадастровими номерами: :05:022:0225, :05:022:0220, :05:022:0229, :05:022:0221, :05:024:0220, :05:024:0221, :05:024:0224, :05:024:0218, :05:023:0114, :05:022:0224, :05:022:0223, :05:022:0222, :05:024:0216, :05:024:0225, :05:023:0112, :05:024:0223, :05:024:0217, :05:023:0113, :05:024:0225, :05:024:0219, :05:022:0227, :05:022:0230, :05:024:0215 та :05:022:0228.

Також судом першої інстанції встановлено, що інші власники, кожен окремо, відчужили на підставі договорів купівлі-продажу належні їм земельні ділянки загальною площею 3,96 га ОСОБА_6, яка 10 листопада 2009 року отримала державні акти на право власності на земельні ділянки площею по 0,99 га кожна, що знаходяться на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, з кадастровими номерами :05:022:0226, :05:024:0222, :05:022:0221, :05:021:0068 та :05:022:0219.

На підставі матеріалів лісовпорядкування 2003 року земельні ділянки з указаними кадастровими номерами перебували в користуванні ДП «Київське лісове господарство», а саме Козинського лісництва, квартали №№48, 49, 50, і відносилися до нелісових земель.

В подальшому частина землевласників на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок відчужила отримані земельні ділянки, загальною площею 22,77 га, ОСОБА_5, яка в свою чергу у вересні 2009 року отримала державні акти на право власності на спірні земельні ділянки. Поряд з цим, ОСОБА_5 здійснила поділ земельної ділянки за кадастровим номером :05:023:0113, в результаті чого було сформовані дві окремі земельні ділянки.

Інші власники відчужили на підставі договорів купівлі-продажу спірні земельні ділянки, загальною площею 3,96 га ОСОБА_6, яка у листопаді 2009 року отримала державні акти на право власності на ці земельні ділянки.

Спірні земельні діляни були розміщені в кварталі №49 виділа 1,2, 3, 4 та кварталі №50 виділа 1, 2, 3 Козинського лісництва і вилучені із земель лісогосподарського призначення відповідно до розпоряджень Київської ОДА №444-470 від 07 квітня 2008 року.

Станом на 01 січня 2013 року, згідно програмного комплексу «Національна кадастрова система» земельні ділянки з кадастровими номерами :05:023:0113, :05:024:0223, :05:022:0222, :05:022:0224, :05:022:0227, :05:024:0224, :05:022:0226, :05:024:0222, :05:024:0217, :05:024:0225, :05:024:0216, :05:024:0215, :05:023:0114, :05:024:0221, :05:022:0229, :05:024:0225, :05:023:0112, :05:022:0228, :05:022:0223, :05:022:0230, :05:024:0218, :05:024:0220, :05:024:0219 були облікованіза ОСОБА_5, а земельні ділянки з кадастровими номерами :05:021:0068, :05:022:0221, :05:022:0220, :05:022:0219 - за ОСОБА_6

Головне управління земельних ресурсів в Київській області надало позитивні висновки державної експертизи землевпорядної документації від 04 лютого 2008 року щодо вищезазначених спірних земельних ділянок.

29 серпня 2014 року старшим слідчим в особливо важливих справах Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України видано довідку щодо наявності підстав для застосування представницьких повноважень, у якій зазначалося про проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000007 від 21 листопада 2012 року за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190, ч.5 ст.191, ч.3 ст.209, ч.ч.2,3 ст.358 КК України, за фактом заволодіння невстановленими особами земельними ділянками на території Київської області шляхом обману в особливо великих розмірах за попередньою змовою групою осіб.

Прокурор, звертаючись із вказаним позовом, зазначав, що спірні земельні ділянки лісового фонду у вигляді єдиного масиву, площа якого перевищувала 1 га, перебували в державній власності, постійним користувачем цих ділянок було ДП «Київський лісгосп», права на розпорядження ними Київська ОДА не мала, оскільки такі повноваження належать виключно КМУ, який відповідних рішень не приймав.

Отже, вказані землі вибули з державної власності всупереч законодавства та волі держави в особі уповноваженого на те органу, що дає підстави для пред'явлення вимог про визнання недійсними нормативно-правових актів органу виконавчої влади та документів, що підтверджують право власності на земельну ділянку, і витребування землі із чужого незаконного володіння на користь спеціалізованого державного підприємства.

Скасовуючи рішення апеляційного суду Київської області від 27 лютого 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року і передаючи справу на розгляд до апеляційної інстанції, Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20 листопада 2018 року зазначено, що будь-якого обґрунтування висновку, що Київська ОДА мала намір відчужити цілісні території лісів площею 22,79 га та 3,96 га мотивувальна частина вказаних судових рішень не містить. Також, зазначено, що суди неповно встановили фактичні обставини, оскільки не з'ясували, яке цільове призначення відповідно до ст.55 ЗК України земель, що є предметом спору.

На виконання вказівок Верховного Суду викладених у постанові від 20 листопада 2018 року у даній спраів колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи спірні земельні ділянки перебували у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство» і документом, що підтверджує таке право, до одержання державного акта про право постійного користування ними, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Відповідно до протоколу другої лісовпорядної наради від 14 квітня 2005 року з розгляду проекту організації і розвитку лісового господарства Київського держлісгоспу Київської області на 2004-2013 роки, були затверджені матеріали лісовпорядкування Начальником обласного управління лісового господарства в Київській області та погоджені Державним управлінням екології та природних ресурсів в Київській області у відповідності до вимог ч.4 ст.84 ЛК України, що також підтверджується і планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування (а.с.157-160 т.2).

З матеріалів справи вбачається, що спірні земельні ділянки, які були передані у приватну власність громадян відповідно до оскаржуваних розпоряджень Київської ОДА від 07 квітня 2008 року №№ 444, 445, 446, 447, 448, 449, 450, 451, 452, 453, 454, 455, 456, 457, 458, 459, 460, 461,462, 463, 464, 465, 466, 467, 468, 469, 470, в силу вимог ч.1 ст.55 ЗК України відносилися до земель лісогосподарського призначення та до категорії лісів і вибули з володіння держави в особі Кабінету Міністрів України та з користування ДП «Київське лісове господарство» поза їх волею. При цьому, правові акти індивідуальної дії голови обласної державної адміністрації були спрямовані на розпорядження землями лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка значно перевищувала 1 га.

Такий висновок відповідає як фактичним обставинам справи, так і правовій позиції Верховного Суду України, який розглядаючи аналогічні справи щодо законності розпорядження місцевими органами державної виконавчої влади значними площами земель лісогосподарського призначення, зокрема у постановах від 20 березня 2013 року у справі №6-13цс13, від 22 квітня 2015 року у справі №6-65цс15 та від 07 вересня 2016 року у справі №6-1030цс16 щодо застосування положень ч.9 ст.149 ЗК України, зазначав, що оцінюючи законність індивідуальних актів органу державної виконавчої влади слід встановити, чи не спрямовані вони на розпорядження землями лісогосподарського призначення єдиним масивом, площа якого перевищує 1 га.

Таким чином, застосовуючи положення ч.9 ст.149 ЗК України до спірних правовідносин, необхідно також враховувати правові наслідки оскаржуваних актів індивідуальної дії в сукупності. А таким наслідком у даній справі є вилучення земель лісогосподарського призначення площею 26,73 га для ведення особистого селянського господарства, що не тільки відноситься до компетенції Кабінету Міністрів України, а й суперечить змісту поняття охорони земель, визначеному в ст.ст.162, 163 ЗК України.

При цьому, згідно фактичних обставин справи, за результатами розгляду заяв громадян про безоплатну приватизацію земель, в один день - 24 жовтня 2007 року, головою Київської обласної державної адміністрації видано листи-дозволи на розробку проектів землеустрою за №№27.5831.2 - 27.5857.2 щодо формування спірних земельних ділянок. В подальшому, розпорядженнями №№ 444-470, виданими в один день - 07 квітня 2008 року, затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розроблені одним проектантом - ТОВ «Інтеграл Сервіс», за договорами, укладеними з громадянами 26 жовтня 2007 року.

Предметом вказаних розпоряджень стали землі лісогосподарського призначення, що перебували у постійному користуванні одного суб'єкта - ДП «Київське лісове господарство», розташовувались у суміжних виділах кварталів 49, 50 Козинського лісництва вказаного підприємства та становили єдиний масив земель лісогосподарського призначення.

В подальшому, в один день - 05 серпня 2008 року зареєстровано та видано 27 державних актів на право власності на земельні ділянки, з яких 03 вересня 2008 року згідно договорів купівлі-продажу, укладених за довіреностями, виданими на ОСОБА_41, 23 ділянки відчужено на користь ОСОБА_5, 13 жовтня 2008 року згідно договорів купівлі-продажу, укладених за довіреностями, виданими на ОСОБА_41, 4 ділянки відчужено на користь ОСОБА_6

Як наслідок, весь масив земель лісогосподарського призначення площею 26,73 га опинився у приватній власності відповідачів, при цьому всі фактичні обставини справи свідчать, що вилучення спірних земельних ділянок відбувалось цілеспрямовано, водночас, з метою уникнення законодавчого обмеження компетенції обласних державних адміністрацій на розпорядження землями лісового фонду площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, було оформлено низку розпоряджень голови Київської обласної державної адміністрації стосовно ділянок, кожна з яких площею 0,99 га.

При цьому колегія суддів враховує, що в силу положень ст.ст.20, 55, 56, 164 ЗК України, ст.ст.1, 7, 12 ЛК України ліси та землі лісогосподарського призначення наділені винятковим правовим статусом, пов'язаним з їх захисними, санітарно-гігієнічними, оздоровчими, рекреаційними, естетичними, виховними та іншими функціями, та щодо них визначений окремий порядок вилучення, зміни цільового призначення та передачі у приватну власність.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Лісовим кодексом України, також передбачено, що ліси України є її національним багатством, мають обмежене експлуатаційне значення і підлягають державному обліку та охороні (ст.3). Переведення лісових земель до нелісових для використання у цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, використанням лісових ресурсів і користуванням земельними ділянками лісового фонду для потреб мисливського господарства, культурно- оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт, провадиться за рішенням органів, які надають ці землі у користування відповідно до земельного законодавства. Переведення лісових земель до інших категорій провадиться за згодою відповідних державних органів лісового господарства Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя.

Аналіз ст.ст.56, 57, 84 ч.4 ЗК України та ст.17 ЛК України свідчить, що громадяни та юридичні особи набувають право власності виключно на замкнені ділянки лісового фонду, тобто такі, які відокремлені природними (болотами, водоймами, пустирями тощо) розривами загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств, а також деградованих малопродуктивних угідь для залісення. Всі інші землі лісогосподарського призначення, які перебувають у державній власності, не підлягають передачі у приватну власність та можуть перебувати у користуванні лише спеціалізованих підприємств, установ та організацій.

Вказаний принцип невідчужуваності державної власності є невід'ємним від поняття державна (належна народу України) власність. Основа цього принципу пов'язана з поняттям суспільної значимості (користі) предмета регулювання (у даному випадку лісу) і полягає в тому, що допоки такий зв'язок зберігається і не прийняте чітко виражене компетентною особою рішення про виключення зі складу державної власності, до тих пір не може бути дозволена будь-яка передача права власності. Внаслідок дії цього принципу будь-яке відчуження майна, попередньо не виключеного з такої державної (загальнонародної) власності, є нікчемним і, по суті, спричиняє неможливість встановлення речових прав на державні (загальнонародні) володіння.

Слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вчинення будь-яких дій поза межами наданої законодавством компетенції в жодному разі не може вважатись законним здійсненням від імені та в інтересах держави і суспільства.

Отже, з аналізу чинного законодавства вбачається, що ніхто без дозволу, виданого компетентними владними органами, не має права володіти національною державною власністю і використовувати її поза межами, встановленими для загального права користування нею.

Відповідно до вимог ст.ст.330, 346, 658 ЦК України право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Право відчуження майна належить лише його власникові. Якщо відчужувач майна не є таким власником, набувач набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Тобто, воля Українського народу, як власника, може виражатись лише у таких діях відповідного органу, які відповідають вимогам законодавства та інтересам народу, а розпорядження землею не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може оцінюватись вираженням дійсної волі народу України.

За таких обставин, не можна вважати законними оскаржувані розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації, на підставі яких, з метою формальної відповідності вимогам ч.ч.6, 9 ст.149 ЗК України, вилучено земельні ділянки лісогосподарського призначення площею до 1 га, однак, фактично, які спрямовані на розпорядження масивом лісових земель площею, що значно перевищує 1 га.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання недійсними розпоряджень та державних актів на право власності на землю.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачі Київська обласна державна адміністрація, ОСОБА_6 та треті особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_42 подали заяви про застосування судом позовної давності .

Відмовляючи у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_6 про застосування позовної давності, суд першої інстанції посилався на те, що прокурор дізнався про осіб, що порушують право держави на спірні земельні ділянки у листопаді 2012 року, матеріали справи не містять доказів про отримання прокурором копії розпорядження Київської обласної державної адміністрації, яке оспорюється і Кабінет Міністрів України, який визначений прокурором у якості позивача, не приймав участі у вилученні та подальшому користуванні земельної ділянки та зміни її цільового призначення. Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу державної влади, права та інтереси якого він захищає, то і перебіг строку позовної давності розпочався, за висновком суду, з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор.

При цьому переглядаючи справу за касаційною скаргою Верховний Суд зазначив, що суди апеляційної та касаційної інстанцій, вирішуючи вказаний спір, дійшли передчасного висновку про початок перебігу позовної давності з дня видання головою Київської ОДА оскаржуваних розпоряджень від 07 квітня 2008 року, не звернули уваги на те, що прокурор звернувся з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство», та не встановили, коли саме і в особі якого органу Кабінет Міністрів України довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що з огляду на положення частини першої статті 261 ЦК України і є початком перебігу позовної давності.

На виконання вказівок Верховного Суду суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За частиною 2 ст.3 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду) у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Частиною 2 ст.2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За ч.2 ст.3 ЦПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та розгляду справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій) у випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні чи суспільні інтереси.

На прокуратуру відповідно до п.2 ст.121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Статтею 45 ЦПК України в редакції 2004 року (у редакції, чинній на час розгляду справи у судіпершої інстанцій) передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також указує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. І лише в разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і набуває статусу позивача.

Верховний Суд України в постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-75цс15 зазначив, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У частині четвертій статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно з ч.1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що правила позовної давності поширюються і на державу, початок перебігу позовної давності пов'язується з виникненням у відповідного державного органу права на звернення до суду за захистом порушеного права чи інтересу держави.

Слід зазначити, що Кабінет Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» є самостійними і незалежними один від одного суб'єктами цивільних правовідносин, які мають різні права на спірне майно, тому суд повинен встановити початок перебігу строку позовної давності для кожного з позивачів окремо.

Держава, відповідно до положень ст.170 ЦК України, набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади в межах їх компетенції, встановленої законом, а тому виступати позивачем на захист права державної власності може лише орган державної влади, який в силу вимог законодавства реалізує права власника.

В силу вимог ст.ст.13, 84, 122, 149 ЗК України, у спірних правовідносинах таким органом є Кабінет Міністрів України, який і зазначений прокурором позивачем у даній справі.

Як вбачається з пояснень прокурора, ДП «Київське лісове господарство» визначено одним із позивачів як особу, що мала титульне речове право на предмет спору, - постійного користувача, права якого порушені виданням оскаржуваних розпоряджень Київської обласної державної адміністрації.

Згідно обставин справи, Кабінет Міністрів України до моменту виявлення прокурором порушення вимог земельного законодавства не знав та не міг знати про порушення його прав, оскільки не надавав згоди на розроблення землевпорядної документації, не був учасником спірних правовідносин щодо вилучення та передачі у приватну власність спірних земель, зміни їх цільового призначення та подальшого відчуження на підставі цивільно-правових угод; до його функцій не віднесено здійснення контролю у сфері земельних правовідносин та він не має повноважень щодо витребування від органів державної влади для перевірки землевпорядної документації, інформації відносно власників земельних ділянок, тощо, особливо зважаючи, що положення законодавства про доступ до публічної інформації не регулюють правовідносини між державними органами та суб'єктами владних повноважень; в силу вимог ст.19 Конституції України не міг припускати, що Київська обласна державна адміністрація всупереч вимогам ст.ст.122, 149 ЗК України розпорядиться землями лісогосподарського призначення, при цьому в матеріалах справи докази інформування останньою Кабінету Міністрів України про видані розпорядження відсутні.

Так, у постанові від 01 березня 2018 року у справі №911/2049/16 Верховний Суд зазначив, що Кабінет Міністрів України та державне лісогосподарське підприємство не приймали рішень щодо відчуження земель, а тому до моменту виявлення відповідним правоохоронними органами обставин незаконного оформлення права власності на спірні земельні ділянки їм не було відомо про порушення їхніх прав та охоронюваних законом інтересів щодо розпорядження та користування належною державі землею лісового фонду.

Верховним Судом у постанові від 21 лютого 2018 року у справі №488/5476/14-ц зазначено, що положення Закону України «Про прокуратуру» не зобов'язували прокурора здійснювати перевірку додержання законів при винесені будь-якого рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, а лише за наявності для цього відповідних підстав.

Верховний Суд дійшов висновку, що доводи відповідачів щодо можливості прокурора довідатись про порушене право державної власності на спірну земельну ділянку в момент видання оскаржуваних розпоряджень, чи при проведенні перевірки прокуратурою за власного ініціативою до 2014 року, ґрунтуються виключно на припущеннях, що суперечить положенням ч.4 ст.60 ЦПК України (у редакції, що діяла на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій).

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 червня 2018 року у справі №372/13 87/13-ц, застосовуючи положення ст.261 ЦК України при встановленні початку перебігу строку позовної давності за позовом прокурора в інтересах держави, зазначила, що висновки судів апеляційної та касаційної інстанції про те, що державі через утворені нею органи, які мали повноваження щодо розпорядження землями державної власності та контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, було і могло бути відомо про порушення права власності держави на землю з часу вчинення цього порушення - є неправильним.

Як зазначає Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2014 року у справі №3-23гс14, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Як зазначив прокурор в письмових поясненнях, враховуючи повноваження безпосередньо Кабінету Міністрів України, як органу, що реалізує права власника спірних земель від імені держави, передбачені Законами України «Про Кабінет Міністрів України», «Про державний контроль за використанням та охороною земель», Земельним Кодексом України, останній не знав та не міг дізнатись про порушення його прав до моменту проведення прокуратурою перевірки законності відведення спірних земельних ділянок та звернення прокурора до суду з даним позовом.

Доказів зворотного матеріали справи не містять та відповідачами, та апелянтом не надано.

При цьому Великою Палатою Верховного Суду вказано, що органи виконавчої влади, які реалізують права держави, як власника спірних земель, та що визначені прокурором у якості позивачів, згідно з наданими їх повноваженнями не мали можливості самостійно встановити обставини порушень, що стали підставою для звернення прокурора до суду з позовом, а довідатись про вказані порушення мали можливість лише після проведення відповідної перевірки уповноваженим державним органом контролю.

В судовому засіданні апеляційного суду представник Кабінету Міністрів України пояснив, що про порушене право Кабінету Міністрів України стало відомо після підготовки вказаного позову прокурором. Доказів того, що Кабінету Міністрів Українираніше було, чи могло бути відомо про вказане порушення його права матеріали справи не містять, а тому строк звернення до суду з даним позовом не пропущено, а відтак доводи апеляційної скарги про неврахування судом заяв відповідачів щодо пропуску позивачем строку позовної давності колегією суддів відхиляються.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позов першого заступника прокурора Київської області суперечить загальним принципам і критеріям ропавомірності втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист праві основних свобод людини, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Перший протокол до Конвенції ратифікований Законом України 17 липня 1997 року № 475/97-ВР й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року та інші) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Згідно положень частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об'єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

За таких обставин у даній справі, «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідачів є задоволенням суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - безоплатної передачі у власність громадянам земель лісового фонду, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.

В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не грунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист право на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність та поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Основною рисою земель лісового фонду є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що полягає в здійсненні комплексу заходів щодо охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. Планування використання земель лісового фонду здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням.

При цьому, надаючи оцінку пропорційності втручання у володіння відповідачів спірними земельними ділянками у даній справі та відповідності практиці Європейського суду з прав людини щодо застосування положень ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод (далі - Конвенції) слід враховувати правові позиції, висловлені, зокрема, Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2510цс15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі №372/2180/15-ц, у яких, сформульовано критерії, як необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями Конвенції.

Так, не викликає сумнівів відповідність заходів втручання у даній справі у права відповідачів критерію законності, оскільки воно здійснюється у судовому порядку, з посиланням на порушення конкретних вимог законодавства, що регулювало спірні правовідносини.

Беззаперечним також є і «суспільний інтерес», переслідуваний під час звернення прокурора до суду в інтересах держави, що спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності та справедливості при вирішенні суспільнозначимого питання передачі у приватну власність земель лісогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства в порушення вимог Земельного та Лісового кодексів України, оскільки така передача позбавляє Український народ загалом (в порушення ст.ст.13, 14 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус та природні властивості як землі лісогосподарського призначення та частини лісового фонду України.

В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.ст.14, 19 Конституції України).

Законність зміни цільового призначення земель лісового фонду та передачі у власність для цілей, не пов'язаних з веденням лісового господарства, земельних ділянок і лісів із державної та комунальної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах, однозначно становить «суспільний», «публічний» інтерес.

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за ст.1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи про те, що втручання в право власності відбулося в зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04 січня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року).

Таким чином, ст.1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність та поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

При цьому, варто враховувати, що відповідачі мають право на відшкодування можливих збитків, завданих відсудженням майна на користь його законного власника та володільця відповідно до положень ст.661 ЦК України.

Водночас, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року у справі №372/2180/15-ц зазначено, що надання відшкодування завданих збитків, зокрема на підставі ст.661 ЦК України або ст.1 Першого протоколу Конвенції перебуває у безпосередньому зв'язку із поведінкою особи під час набуття такого майна, наявності прямих заборон у законодавстві на набуття у власність відповідного майна та інших факторів і на є абсолютним.

Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №469/1203/15-ц зазначено, що законне заволодіння землями, обмеженими державою в обороті, приватними особами є неможливим, бо їх розташування та інші ознаки свідчать про неможливість виникнення приватного власника (а отже, і володільця).

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 та треті особи не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об'єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, того факту, що останні вилучались з постійного користування спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянки за рішенням обласної державної адміністрації не можуть бути передані фізичним особам у приватну власність для сільськогосподарських цілей, що ставить їх, відповідачів та первісних набувачів, добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.

Також слід враховувати, що первісні набувачі фактично не мали наміру здійснювати особисте селянське господарство на спірних землях та невдовзі після оформлення права власності відчужили їх на користь третіх осіб - відповідачів у даній справі.

При цьому витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідачів відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми ст.388 ЦК України в зв'язку з порушенням органами державної влади та місцевого самоврядування низки вимог Лісового та Земельного кодексів України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.

Європейський суд з прав людини розглядаючи справу №34044/02 «Депаль проти Франції» (рішення від 29 березня 2010 року) не встановив порушення ст.1 Протоколу першого та відмітив, що суспільство все більше турбується про охорону навколишнього середовища, стурбоване збереженням даної цінності, і у зв'язку з цим представляє постійне зацікавлення публічної влади та є предметом її захисту. Збереження прибережної зони, а особливо пляжів, «місць, відкритих для всіх», є прикладом місць, які потребують особливого порядку облаштування. Суд вважає, що втручання держави у здійснення заявником своїх прав переслідувало законну мету загального інтересу: заохотити вільний доступ до берегової полоси, необхідність якої встановлена з усією очевидністю (п.81 рішення).

Суд підтвердив, що політика облаштування території та охорони навколишнього середовища, де переважаюче значення має загальний інтерес, надає державі ширшу свободу розсуду, ніж це має місце при регулюванні виключно цивільних прав (п.п.83-84). У зв'язку з цим право вирішувати, які саме заходи необхідно вживати для захисту прибережної захисної смуги, належить, в першу чергу, національній владі, а тому порушення ст. 1 Протоколу Першого до Конвенції допущено не було (п.п.87, 92, 93).

Оскільки ліси є невід'ємним елементом екосистеми, незаконне відчуження земель лісового фонду призводить до порушення прав усіх громадян на безпечне довкілля.

Обґрунтованість посилання прокурора у аналогічних правовідносинах на вищевказані рішення Європейського суду з прав людини підтримано і Великою Палатою Верховного Суду у правових позиціях, викладених в постановах від 15 травня 2018 року у справі №372/2180/15-ц, від 30 травня 2018 року у справі №469/1393/16-ц.

За таких обставин, позов пред'явлений першим заступником прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, ДП «Київське лісове господарство» не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у ст.1 Першого протоколу.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів дішла висновку, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року ухвалене у повній відповідності до вимог процесуального права. Судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин положення норм матеріального права та прийнято законне і справедливе рішення. Позовні вимоги відповідають критеріям законності, пропорційності, переслідують суспільний інтере» та заявлені у межах строку позовної давності.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів зветає увагу на те, що вказане рішення оскаржує лише третя особа ОСОБА_1

Так, судовим рішення по даній справі вирішувалося питання стосовно земельної ділянки, яка відповідно до розрядження Київської обласної ради від 07 квітня 2008 року №460 була вилучена із постійного користування ДП «Київське лісове господарство» та передана для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 з кадастровим номером -:05:024:0218 площею 0,9900 га державний акт ЯЖ№ 666381 та яка була вподальшому відчуджена останньою на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_5

При цьому апелянтом обґрунтувань та доказів того, що ухвалене судом рішення стосовно інших земельних ділянок може вплинути на її права та обов'язки не надано, також не надано доказів того, що відповідачі та інші треті особи особи уповноважили останню оскаржувати рішення суду в їх інтересах.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383, 384 ЦПК України, суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника третьої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: