П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/17013/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/596/19

Головуючий у суді першої інстанції: Кучина Н.Г.

Рішення ухвалено Рівненським міським судом

у м. Рівне Рівненської області

об 16 год. 18 хв. 12.02.2019

Повний текст рішення складено: 14.02.2019

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:

позивача: адвоката Юшко Світлани Іванівни;

відповідача: адвоката Бондаря Юрія Миколайовича;

за участі (в апеляційному суді): сторін та їхніх представників - адвокатів Бондаря Юрія Миколайовича та Шмайхеля Андрія Анатолійовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 12 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування житловим будинком,

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 з позовом про визнання такою, що втратила право користування житлом. Мотивуючи вимоги, вказувала про те, що відповідач, яка є її внучкою, зареєстрована разом з нею (позивач є власником житлового приміщення) у будинку АДРЕСА_1 . Однак, починаючи з грудня 2015 року, вона за цією адресою не мешкає, належних їй речей у будинку не зберігається, місце проживання протягом цього часу не відоме, а сторони між собою не спілкуються.

Оскільки реєстрація ОСОБА_2 породжує наслідки у вигляді нарахування комунальних платежів за двох осіб, тому створює їй додаткові витрати на утримання житлового будинку.

Ухвалою судді Рівненського міського суду від 05 січня 2017 року відкрито провадження за зазначеним позовом і призначено судове засідання на 15 год. 00 хв. 17 січня 2017 року.

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 06 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено і визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

25 червня 2018 року відповідач подала заяву про перегляд вказаного заочного рішення.

Ухвалою Рівненського міського суду від 10 вересня 2018 року заяву ОСОБА_1 задоволено, а заочне рішення Рівненського міського суду від 06 лютого 2017 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку на 09 год. 00 хв. 05 жовтня 2018 року.

У поданому 07 листопада 2018 року відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 - адвокат Бондар Ю.М., вважаючи вимоги позивача необґрунтованими, просив у їх задоволенні відмовити. При цьому покликався на неналежність та недопустимість акта обстеження від 16.12.2016 (про непроживання відповідача) як доказу у справі, на якому ґрунтуються доводи ОСОБА_1

Рішенням Рівненського міського суду від 12 лютого 2019 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування житловим будинком.

На рішення суду 15 березня 2019 року позивачем подано апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність та необґрунтованість, що полягають у неповноті з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про свою незгоду з висновками суду щодо перешкоджання вселенню ОСОБА_2 у житловий будинок АДРЕСА_1 . Вказувала, що відповідач протягом часу з серпня 2014 року по грудень 2015 року дійсно проживала разом з нею та була зареєстрована за цією ж адресою. Після чергового скандалу ОСОБА_2 добровільно залишила будинок і переселилася спочатку на винайману квартиру, а згодом повернулася до матері, де вони проживали в будинку АДРЕСА_2 . На цей час вона проживає у бабусі за маминою родинною лінією у будинку АДРЕСА_3 .

Вважає, що в ході перевірки повідомлення відповідача щодо вчинення проти неї кримінального правопорушення, то за її наслідками органами поліції з`ясовано, що обставини заяви не відповідають дійсності. Тому жодних заходів впливу застосовано не було.

Не погоджується і з твердженнями суду про існування зв`язку відповідача з житловим будинком АДРЕСА_1 , адже матеріально-правовий зв`язок з цим будинком у неї вже припинено і його, по суті, втрачено.

На її переконання, надані відповідачем докази на заперечення проти позову не заслуговують на увагу і спростовуються вимогами позивача. Натомість ОСОБА_1 надала суду вичерпні та об`єктивні докази, якими стверджуються її аргументи про відсутність ОСОБА_2 . у будинку АДРЕСА_1 протягом останніх трьох років.

Окрім цього, батько відповідача, який є її сином, пояснював, що ОСОБА_2 не має наміру проживати у будинку, який належить позивачу. Їй потрібен лише факт реєстрації місця проживання. Тому у ОСОБА_1 створюються певні проблеми зі сплатою надмірно обчислених комунальних послуг. Також при розрахунку субсидії враховуються доходи відповідача, а відтак розмір субсидії істотно зменшується. Оскільки ОСОБА_2 має триваючі відносини з банком з приводу невиконання кредитних зобов`язань, тому листи з вимогами та погрозами надходять на адресу місця реєстрації боржника, тобто до позивача. Ці обставини теж впливають на створення їй дискомфорту і певних проблем.

Як на останній аргумент, зазначала про неправильне застосування судом ст. 41 Конституції України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР та ст.ст. 16, 319, 321, 391, 405 ЦК України при вирішенні справи.

З наведених міркувань просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове - про задоволення позову повністю через визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

У поданому відзиві представник ОСОБА_2 - адвокат Бондар Ю.М., вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити. При цьому покликався на відсутність переконливих і об`єктивних доказів, які підтверджували би обставину відсутності відповідача у будинку АДРЕСА_4 протягом останніх трьох років. Натомість ОСОБА_2 надано засоби доказування, які спростовують вимоги позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи та аргументи ОСОБА_1 і заперечення відзиву ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач вимушено не проживає у спірному житловому будинку тимчасово з поважних причин. При цьому у неї немає іншого постійного житла, зв`язок зі спірним житловим приміщенням вона не втрачала, адже час від часу з`являлася за місцем своєї реєстрації з метою потрапити у будинок та налагодити відносини з бабусею. Однак їй позивачем створювалися перешкоди і вона не могла туди потрапити.

Як установлено матеріалами справи, і ці обставини сторонами не заперечуються, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину ВКР №741737 р№1-2138 від 15.08.2008 належить на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

Змістом довідки Регіонального центру надання адміністративних послуг від 17.11.2016 №24487 стверджується, що в житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , які є членами однієї сім`ї.

Не оспорюється і той факт, що починаючи з грудня 2015 року, відповідач не проживає у зазначеному житловому будинку.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу відсутності ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання понад один рік без поважних причин, що, на думку позивача, породжує юридичні наслідки у вигляді визнання відповідача такою, що втратила право користування цим житлом.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи, оцінивши наявні в матеріалах докази у їх сукупності та встановивши, що при вирішенні спірних прав та обов`язків до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд попередньої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Як правильно покликався суд, частиною першою ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частина друга цієї статті вказує про втрату членом сім`ї власника житла права на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При розгляді справи судом вірно взято до уваги, що вичерпного переліку фактів, які визнаються поважними причинами відсутності, житлове законодавство не встановлює, з огляду на що ці питання вирішуються у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та положень ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Тому збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Правильним колегією суддів визнається той висновок, що ОСОБА_2 вселилася і мешкала у житловому будинку, що належить на праві власності позивачу, на законних підставах. Вона ж правомірно набула право користування спірним житлом і зареєструвала там своє місце проживання.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житловим приміщенням, а відтак зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом або з огляду на ї виселення.

Чітко і послідовно судом перевірено дані ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 свідчення, якими вони ствердили, що тривалий час відповідач не мешкає у будинку АДРЕСА_1 , вона ж не провідує бабусю, тобто позивача у справі. При цьому з`ясовано, що ОСОБА_1 разом зі своїм сином і батьком відповідача - ОСОБА_8 створили перешкоди ОСОБА_2 для проникнення всередину житла через заміну замків у вхідних дверях.

Наведені докази узгоджуються і зі змістом оглянутих судом заяв, зокрема до Рівненського ВП ГУНП у Рівненській області від 23.03.2016 та до Служби у справах дітей від 25.03.2016, звідки встановлено факт створення перешкод для ОСОБА_2 до спірного житлового приміщення.

Приходячи до висновку про залишення оскаржуваного рішення без змін, апеляційний суд бере до уваги, що переконливим і логічним є висновок суду про те, що саме позивач повинен довести факт відсутності відповідача понад встановлені строки у житловому приміщенні без поважних причин, тобто у таких правовідносинах діє презумпція правомірності відсутності користувача у спірному житлі. Тому з урахуванням ненадання позивачем належних, допустимих і достатніх доказів на обґрунтування своїх вимог вірним є твердження про відсутність підстав для задоволення позову.

При вирішенні спірних відносин правильно взято до уваги і практику Європейського суду з прав людини. Так, рішеннями цього суду у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року та у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року встановлено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатися як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Савіни проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Прокопович проти Росії" від 18 листопада 2004 року вказано, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 цієї Конвенції. залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. Такі ж самі висновки зазначені і у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року.

З урахуванням викладених обставин та вимог закону колегія суддів погоджується із фактом відсутності об`єктивних та переконливих доказів у справі, які мав надати позивач на обґрунтування своїх вимог.

Між тим, відповідач у судовому засіданні спростувала доводи ОСОБА_1 про те, що факт непроживання її у будинку АДРЕСА_1 мав місце з неповажних причин. Тобто вона не могла вселитися в житло, на користування яким має право, за обставин, які не залежали від її волі.

Так, згідно зі ст.ст. 12, 81, 77, 78, 80 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Щодо доводів апеляційної скарги про доведеність та обґрунтованість позовних вимог, то вони спростовуються правильністю наведених висновків суду.

При цьому береться до уваги, що саме подання заяв до місцевих органів поліції та Служби у справах дітей у березні 2016 року свідчить про наявність перешкод, які створювалися ОСОБА_1 для неможливості користування житловим будинком відповідачем. Позивач належним чином і в передбачений процесуальним законодавством спосіб їх не заперечила.

Не можна погодитися і з аргументами автора апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не має наміру проживати в подальшому у спірному житловому приміщенні. Ці твердження взагалі не ґрунтуються на жодних доказах і є голослівними, а їх наведено зі слів ОСОБА_8

Решта доводів заявника - про відсутність матеріально-правового зв`язку відповідача з житловим будинком АДРЕСА_1 та неправильне застосування норм матеріального права не заслуговують на увагу і спростовуються матеріалами справи та вимогами закону.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду від 12 лютого 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 16 год. 40 хв. 28.05.2019

Головуючий С.В. Хилевич

Судді: Н.В.Бондаренко

Н.М. Ковальчук