ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/360/17 Номер провадження 22-ц/814/144/19Головуючий у 1-й інстанції Андрущенко-Луценко С.В. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Гальонкіна С.А.,

суддів: Карпушина Г.Л., Хіль Л.М.,

з секретарем судового засідання: Григоришиної М.В.,

з участю: відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 вересня 2018 року у складі головуючого судді Андрущенко-Луценко С.В., ухвалене в залі суду в м. Миргороді, повний текст якого складено 19 вересня 2018 року, та додаткове рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 жовтня 2018 року у складі судді Андрущенко-Луценко С.В., ухвалене в залі суду в м. Миргороді, повний текст якого складено 08 жовтня 2018 року, у справі № 541/360/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни до ОСОБА_1 , треті особи - Миргородська міська рада, Департамент державної архітектурного-будівельної інспекції у Полтавській області, про усунення перешкод у здійсненні права власності та зобов`язання відновлення нежитлового приміщення у попередній стан.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

21 лютого 2017 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М.А. звернулося до місцевого суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи - Миргородська міська рада, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області, про усунення перешкод у здійсненні права власності та зобов`язання відновлення нежитлового приміщення у попередній стан.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що ПАТ «ВіЕйБі Банк» є власником нежитлового приміщення загальною площею 107,2 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

27 липня 2016 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» (орендар) та ПАТ «ВіЕйБі Банк» (орендодавець) укладено договір оренди нежитлового приміщення № б/н, згідно якого передано в оренду нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

05 вересня 2016 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» зі змісту отриманої претензії №522/4/2016 від АБ «Украгазбанк» стало відомо про факт порушення ОСОБА_1 права власності позивача, що полягає у самовільному монтажу вуличного навісу на фасаді переданого в оренду нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачем здійснюється реконструкція підвального приміщення, у тому числі прилеглої території, а саме: зовнішньої стіни приміщення, що належить позивачу.

Позивач вважає, що порушення права власності полягає у самовільному проведенні ОСОБА_1 будівельних робіт шляхом встановлення металевого каркасу та спорудження навісу над входом у підвальне приміщення, що спричинило до обмеження доступу світла в належне позивачеві нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Протиправні дії відповідача потягли за собою розірвання договору оренди приміщення між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ПАТ АБ «Укргазбанк».

Позивач, керуючись ст. 376 ЦК України, просив суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у здійсненні права власності, шляхом демонтажу навісу та відновлення попереднього стану фасаду будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 вересня 2017 року заяву Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про забезпечення позову - задоволено частково.

Зобов`язано відповідача ОСОБА_1 утриматися від будь-яких дій щодо здійснення реконструкції фасаду будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 вересня 2018 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності та зобов`язання відновлення нежитлового приміщення у попередній стан - відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавької області від 08.09.2017 року у вигляді зобов`язання відповідача ОСОБА_1 утриматися від будь-яких дій щодо здійснення реконструкції фасаду будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Миргородського міськрайонного суду від 08 жовтня 2018 року стягнуто з ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» на користь ОСОБА_1 5654 грн. 40 коп. понесених ним судових витрат за проведення експертизи.

Додатковим рішенням Миргородського міськрайонного суду від 06 грудня 2018 року стягнуто з ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» на користь держави судовий збір у розмірі 1600 грн.

З рішенням суду від 10 вересня 2018 року не погодився позивач. В апеляційній скарзі просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевий суд надав невірну правову оцінку обставинам, що мають значення для справи, зокрема, не взяв до уваги, що відповідачем здійснено самочинне будівництво, оскільки проектна документація та фактичне виконання робіт категорично відрізняються один від одного. Таким чином, апелянт вважає, що облаштування навісу проведено без належного дозволу та з істотним відхиленням від проекту, а тому на підставі ст. 376 ЦК України підлягає знесенню шляхом демонтажу. Також, в апеляційній скарзі позивач посилається на необ`єктивність та неповноту проведення експертного дослідження, на основі якого місцевим судом вирішено спір по суті.

15.11.2018 року позивачем також направлено до суду апеляційну скаргу на додаткове рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08.10.2018 року, в доводах якої апелянт посилається на безпідставність стягнення з позивача на користь відповідача всієї суми витрат за проведення судової експертизи. Просить суд скасувати додаткове рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08.10.2018 року.

Відповідач ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, у доводах якого зазначає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивачем не надано відповідних доказів, на підтвердження того, що дії відповідача під час проведення спірної реконструкції вплинули на тривалість інсоляції та природної освітленості приміщень, що належать позивачу.

Просить суд апеляційні скарги Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних особі на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни на рішення від 10.09.2018 року та додаткове рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 8.10.2018 року залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення - без змін.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 02 травня 2019 року Клопотання представника позивача Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М.А. - Лятіфова Вадима Бахрамовича про проведення судового розгляду в режимі відеоконференції задоволено. Судове засідання, призначене на 09:20 год. 16 травня 2019 року, визначено проводити в режимі відеоконференції в приміщенні Полтавського апеляційного суду. Забезпечення проведення відеоконференції за участі представника позивача Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М.А. - Лятіфова Вадима Бахрамовича доручено Деснянському районному суду м. Києва.

Копію ухвали учасники справи, в тому числі представник позивача, отримали належним чином завчасно, що підтверджується рекомендованими поштовими повідомленнями.

В судове засідання в приміщенні Полтавського апеляційного суду з`явилися відповідач ОСОБА_1 , представник відповідача ОСОБА_2 .

Представники третіх осіб в судове засідання в приміщення Полтавського апеляційного суду не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили.

Представник позивача до Деснянського районного суду м. Києва на запланований час та дату в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив.

Підстави відкладення апеляційного розгляду відсутні.

В зв`язку з неявкою представника позивача до Деснянського районного суду м. Києва для проведення відеоконференції судового засідання, судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження без застосування відеоконференцзв`язку.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 та ч. 3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України).

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, вважає, що скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до свідоцтва про право власності від 18 січня 2008 року Відкрите акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» (сучасна назва Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк») є власником приміщення відділення банку площею 107,2 м2, яке знаходиться в . Миргород, по АДРЕСА_1 . (а.с.5 т.1).

Відповідач ОСОБА_1 є власником нежитлового підвального приміщення, загальною площею 63,5 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу нежитлового підвального приміщення від 17.05.2007 року (а.с.154-155 т.1), а також частини підвального приміщення за вищезазначеною адресою, загальною площею 68,1 м2, яке є складовою частиною основної двоповерхової будівлі громадського призначення, що підтверджується договором купівлі-продажу від 14.02.2013 року (а.с.151-152 т.1).

Згідно з договором купівлі-продажу від 08.07.2014 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0037 га. (а.с.160-163 т.1).

15.04.2014 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «ВіЕйБі Банк» з проханням надати дозвіл на розробку проектної документації для будівництва входу в підвальне приміщення по АДРЕСА_1 , яке належить йому на праві власності, додавши до нього схематичне розташування входу, що проектується в дане підвальне приміщення (а.с.11 т.1).

Згідно з листом за вих.№24/1-6881 від 10.06.2014 року, Банк не заперечує проти розробки проектної документації при умові залучення відповідачем фахової ліцензованої організації та подальшого узгодження проектного рішення з Банком (а.с.13 т.1).

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області №450 від 10.06.2015 року ОСОБА_1 надано дозвіл на реконструкцію частини підвального приміщення та нежитлового підвального приміщення під кафе з влаштуванням засобів безперешкодного доступу людей з обмеженими фізичними властивостями за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.120 т.1).

18.12.2015 року замовник реконструкції ОСОБА_1 . зареєстрував в Департаменті державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області Декларацію про початок будівельних робіт «Реконструкція частини підвального приміщення та нежитлового підвального приміщення під кафе з влаштуванням засобів безперешкодного доступу людей з обмеженими можливостями за адресою: АДРЕСА_1 .» за номером ПТ 56 (а.с.168-171 т.1).

21.07.2016 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» (орендодавець) та Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення б/н про передачу в тимчасове користування нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 107,2 м2 для використання у господарській діяльності (а.с.14-17 т.1).

05.09.2016 року за вих.№522/4/2016 року ПАТ АБ «Укргазбанк» направив на адресу ПАТ «ВіЕйБі Банк» претензію щодо виконання зобов`язань по договору оренди нежитлового приміщення №б/н від 27.07.2016 року (а.с.18-21 т.1), посилаючись на ту обставину, що у вересні 2016 року на фасаді орендованого банком приміщення ОСОБА_1 розпочато монтаж вуличного навісу, що призвело до неможливості використання приміщення за призначенням. Дана обставина послугувала підставою для дострокового розірвання договору оренди (а.с.22 т.1).

Згідно з висновком №401 судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №541/360/17 від 22.05.2018 року, при реконструкції нежитлового приміщення в будинку по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , на стадіях отримання дозвільних документів, проектуванні та початку будівництва, вимоги законодавчих та нормативних документів в галузі будівництва дотримано. Державними будівельними нормами вимоги по тривалості інсоляції та природної освітленості приміщень, що є у власності ПАТ «ВіЕйБі Банк», розташованих зі сторони вхідної групи до приміщень, що належать ОСОБА_1 в будинку по АДРЕСА_1 , не передбачено і не порушуються (а.с.76-90 т.2).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни до ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано об`єктивних доказів допущення ОСОБА_1 порушень при проведенні реконструкції належного йому приміщення, які б вплинули на тривалість інсоляції та природної освітленості приміщень, що є у власності ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що доводи апеляційної скарги на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 вересня 2018 року не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Частинами 1 та 2 ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Так, в апеляційній скарзі на рішення місцевого суду апелянт посилається на самочинність проведення реконструкції відповідачем без належного на те дозволу, оскільки на думку позивача, форма конструкції наведена у проектній документації, погодженій з позивачем та фактично виконані роботи по установці навісу відрізняються по формі.

З матеріалів справи вбачається, що дозвіл на реконструкцію частини підвального приміщення та нежитлового підвального приміщення під кафе з влаштуванням засобів безперешкодного доступу людей з обмеженими фізичними властивостями за адресою: АДРЕСА_1 надано рішенням Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області №450 від 10.06.2015 року.

Відповідно до ч.1 ст.31 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI від 17.02.2011, проектна документація на будівництво об`єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником.

18.12.2015 року відповідач зареєстрував в Департаменті державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області Декларацію про початок будівельних робіт «Реконструкція частини підвального приміщення та нежитлового підвального приміщення під кафе з влаштуванням засобів безперешкодного доступу людей з обмеженими можливостями за адресою: АДРЕСА_1 .» за номером ПТ 56

Робочий проект реконструкції об`єкта також зареєстрований в ДАБІ.

Таким чином, доводи апелянта про самочинність проведення реконструкції без належного на те дозволу в повній мірі спростовуються встановленими у справі фактичними обставинами, які підтверджені належними і допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що облаштування навісу відбулося з істотним відхиленням від затвердженого проекту, колегія суддів вважає недоведеними, виходячи з наступного.

За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Із роз`яснень, викладених у п. п. 4, 5, 22, 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», вбачається, що будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров`ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

При розгляді спорів даної категорії відповідно до положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з`ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

У необхідних випадках для з`ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу.

Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред`явила позов про знесення самочинного будівництва.

Одними із основних засад цивільного судочинства є змагальність сторін (ст. 12 ЦПК України) та диспозитивність цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України , доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином від волевиявлення сторін повинні залежати дії суду в доказовій діяльності. Активне втручання суду в доказову діяльність сторін, без їх волі на те, суперечить суті цивільних прав, які особа здійснює вільно, на власний розсуд. Тобто особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Права та обов`язки учасників справи та сторін закріплені статтями 43, 49 ЦПК України, серед яких є право заявляти клопотання в тому числі щодо подання доказів. Учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

В тому випадку, коли для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, сторона має право заяви клопотання про призначення експертизи або надати висновок експерта, який є доказом в розумінні ст. 76 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що у справі за клопотанням представника відповідача проводилась судова будівельно-технічна експертиза, на вирішення якої, як позивачем, так і відповідачем було запропоновано перелік питань, які необхідно поставити перед експертом (а.с.148, 214 т. 1).

Разом з тим, як зазначено у вступній частині висновку № 401 судової будівельно-технічної експертизи від 22.05.2018 року (а.с.76 оборот т.2), питання поставлені в редакції позивача ПАТ «ВіЕйБі банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі банк» не досліджувались, відповіді на них не надавалось через те, що позивачем не було проведено оплату за проведення експертизи, згідно з направленим рахунком.

Предметом дослідження експерта під час проведення експертизи були питання, поставлені відповідачем.

Згідно з висновком експерта, при реконструкції нежитлового приміщення в будинку по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , на стадіях отримання дозвільних документів, проектуванні та початку будівництва, вимоги законодавчих та нормативних документів в галузі будівництва дотримано. Державними будівельними нормами вимоги по тривалості інсоляції та природної освітленості приміщень, що є у власності ПАТ «ВіЕйБі Банк», розташованих зі сторони вхідної групи до приміщень, що належать ОСОБА_1 в будинку по АДРЕСА_1 , не передбачено і не порушуються (а.с.76-90 т.2).

Таким чином, позивачем не доведено належними і допустимими доказами факту допущення відповідачем істотних відхилень від проекту реконструкції об`єкта, зокрема щодо облаштування навісу.

Колегія суддів наголошує на тому, що під час розгляду даної категорії спору, суд не має повноважень підміняти компетенцію відповідних органів виконавчої влади щодо надання висновків про наявність чи відсутність порушень будівельних правил при реконструкції або щодо відхилення від затвердженого проекту реконструкції об`єкта, надання яких відноситься до компетенції ДАБІ (державна архітектурно-будівельна інспекція).

Колегія суддів вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що компетентними органами було встановлено порушення з боку відповідача щодо облаштування навісу в частині дотримання інсоляції та освітлення приміщень позивача та такими органами йому було внесено припис щодо усунення виявлених порушень, який не виконано відповідачем.

Так само позивачем не доведено, що облаштований навіс не може бути переобладнано (перебудовано), а його знесення (демонтаж) є єдиним способом захисту інтересів позивача.

Також не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що жодних клопотань експерта про забезпечення доступу до нежитлового приміщення для проведення експертизи інсоляції, окрім, як на 07.12.2017 року, ПАТ «ВіЕйБі Банк» не отримував, а тому експертиза проведена безпідставно без огляду приміщення, виходячи з наступного.

Згідно з повідомленням старшого судового експерта Шимки В.М. такий огляд 07.12.2017 року не проводився.

Про проведення огляду 12.04.2018 року о 10-30 год. сторони справи, в тому числі й ПАТ «ВіЕйБі Банк», були належним чином повідомлені, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення 15.03.2018 року (а.с.73 т. 2), відповідно до якого позивач отримав копію рахунку та копію клопотання експерта про надання доступу до приміщення 12.04.2018 року о 10-30 год. (а.с.69,71).

У висновку № 401 судової будівельно-технічної експертизи зазначено, що представник позивача в зазначену у клопотанні експерта дату (12.04.2018 року о 10-30 год.) на дослідження не з`явився.

Також позивачем в апеляційній скарзі однією із підстав незгоди з висновком експерта наводиться твердження про те, що нежитлове приміщення, яке знаходиться у власності ПАТ «ВіЕйБі Банк» не має ознак банківської установи, а є адміністративною будівлею. Це твердження спростовується відомостями, зазначеними у свідоцтві про право власності від 18.01.2008 року та витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.02.2008 року, згідно з якими у позивача існує право власності на нежиле приміщення відділення банку (а.с.5, 6 т. 1).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; «Серявін та інші проти України», N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі на рішення суду, фактично зводяться до переоцінки доказів та не спростовують висновків суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає правильними висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позову. Місцевим судом вірно встановлено характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які регулюють їх вирішення.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 жовтня 2018 року позивач посилається на недоведеність факту оплати відповідачем ОСОБА_1 витрат на проведення експертизи та безпідставність стягнення з позивача таких витрат.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на додаткове рішення не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вказані доводи, є безпідставними, оскільки суперечать наявним в матеріалах справи доказам, а саме акту здачі-приймання висновку судової будівельно-технічної експертизи № 401 (а.с.90 т. 2).

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи (п.2 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що експертиза у справі була призначена судом за клопотанням представника відповідача. Позивачем клопотання про призначення експертизи не заявлялося. При цьому, сторонам було надано право визначити обсяг питань, які необхідно поставити перед експертом.

Однак, експертиза проводилася лише за поставленими запитаннями відповідача, оскільки він здійснив оплату експертизи. Питання, поставлені позивачем, експертом не вирішувалися, в зв`язку з тим, що позивачем оплата проведення експертизи не була здійснена.

В зв`язку з такими обставинами, витрати понесені відповідачем за проведення експертизи на підтвердження своїх заперечень проти позову, висновки якої покладені судом при ухваленні рішення, підлягають відшкодуванню позивачем в повному обсязі.

Таким чином, колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питання постановлення додаткового рішення в частині стягнення понесених судових витрат відповідачем.

Висновки місцевого суду ґрунтуються на законі та встановлених у справі фактичних обставинах, на підставі наданих учасниками справи доказів, яким судом дана відповідна правова оцінка згідно ст. 89 ЦПК України.

Наведені в апеляційних скаргах доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до невірного вирішення спору.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні. Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про залишення без задоволення апеляційних скарг, то судові витрати, понесені позивачем за подачу апеляційної скарги на рішення суду, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 вересня 2018 року та додаткове рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 жовтня 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 вересня 2018 року та додаткове рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк».

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 21 травня 2019 року.

Головуючий: (підпис) С.А. Гальонкін

Судді: (підпис) Г.Л. Карпушин

(підпис) Л.М. Хіль

Згідно з оригіналом:

Суддя Полтавського

апеляційного суду С.А. Гальонкін