Постанова

Іменем України

10 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 755/8997/17

провадження № 61-14482св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Авдієнко Віктор Петрович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року у складі судді Астахової О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2019 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Чобіток А. О., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Авдієнко В. П., про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що згідно з договором дарування від 10 вересня 2013 року вона була власником групи нежитлових приміщень

АДРЕСА_2 ( колишньої житлової квартири АДРЕСА_2 ) загальною площею 32,5 кв. м, яка АДРЕСА_2 .

Під впливом вкрай тяжких життєвих обставин, не витримавши психологічний тиск з боку ОСОБА_2 , їй довелося на невигідних для неї умовах укласти попередній договір від 23 червня 2014 року, відповідно до якого сторони погодили укласти договір купівлі-продажу майна за ціною не вище 1 400 000,00 грн.

04 липня 2014 року у нотаріуса Денисенко Л. А. та ОСОБА_3 . повідомили їй, що бажають придбати об`єкт нерухомості лише за 641 029,00 грн, оскільки така вартість групи нежитлових приміщень АДРЕСА_2 визначена експертом.

Позивач була проти продажу об`єкта за таких умов, однак під психологічним тиском відповідачів, а також з огляду на потребу у грошових коштах у зв`язку із сімейними обставинами, погодилась на укладання договору на вкрай невигідних для неї умовах і під впливом тяжких обставин.

У зв`язку з викладеним, вважала, що договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № № 1, 2, 3, 4 (групи приміщень АДРЕСА_2 (літера А) (колишня квартира АДРЕСА_2) у будинку АДРЕСА_2 укладено всупереч основним умовам попереднього договору та є таким, що юридично не відбувся взагалі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 15 000,00 грн за надання правової допомоги.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем того, що оспорюваний договір купівлі-продажу нежитлових приміщень вчинення нею на вкрай невигідних умовах.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 20 червня 2019 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та вважав, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у липні 2019 року, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2019 року скасувати й справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що суди неправильно застосували статтю 233 ЦК України, не взявши до уваги, що оспорюваний правочин вчинено під впливом тяжкої для неї обставини на вкрай невигідних умовах.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу № 755/8997/17 з Дніпровського районного суду м. Києва.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що нежитлові приміщення № № 1, 2, 3, 4 (групи приміщень АДРЕСА_2 ( літера А) (колишня квартира АДРЕСА_2), що знаходяться по АДРЕСА_2 , перебували у приватній власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 10 вересня 2013 року.

23 червня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В. П., зареєстрований в реєстрі за номером 1192, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язалась продати ОСОБА_3 та/або ОСОБА_2 на момент укладання договору купівлі-продажу, а ОСОБА_3 взяв на себе зобов`язання купити в майбутньому нежитлові приміщення № 1, 2, 3, 4 (групи приміщень АДРЕСА_2 ( літера А) (колишня квартира АДРЕСА_2) у будинку АДРЕСА_2 , але не пізніше 04 липня 2014 року, за ціною не вище 1 400 000,00 грн.

На забезпечення попереднього договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір від 23 червня 2014 року.

Як пояснив під час судового розгляду ОСОБА_3 , необхідність укладання іпотечного договору обумовлена розміром завдатку за попереднім договором, який складав п`яту частину від ціни договору купівлі-продажу.

На виконання умов пункту 4.3 попереднього договору ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_1 276 000,00 грн, що підтверджено платіжним дорученням від 23 червня 2014 року № 50.

Відповідно до звіту в стислій формі про оцінку майна від 01 липня 2014 року № SN140625-006 оціночна вартість нежитлових приміщень становить 641 029,00 грн.

Також зі звіту відомо, що ОСОБА_1 відмовилась від огляду об`єкта оцінки оцінювачем, зауважень та претензій до суб`єкта оціночної діяльності не має, що спростовує посилання позивача щодо необізнаності про оцінку майна.

04 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В. П., зареєстрований в реєстрі за номером 1230, відповідно до умов якого ОСОБА_1 продала та передала у власність, а ОСОБА_2 купила та прийняла у власність належні ОСОБА_1 нежитлові приміщення № 1, 2, 3, 4 (групи приміщень АДРЕСА_2 ( літера А) (колишня квартира АДРЕСА_2) у будинку АДРЕСА_2 .

Відповідно до пункту 4 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 04 липня 2014 року ціна цих приміщень становить 641 029,00 грн, з яких 276 000,00 грн перераховано ОСОБА_1 як попередню оплату за попереднім договором, а решту - 365 029,00 грн, покупець перерахував на рахунок продавця.

На виконання умов договору купівлі-продажу ОСОБА_2 сплатила ОСОБА_1 365 029,00 грн згідно з договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 04 липня 2014 року, що підтверджено квитанцією від 04 липня 2014 року № 1442450.

Також відповідачі надали розписку від 04 липня 2014 року, відповідно до якої ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 737 220,00 грн за продаж нежитлових приміщень № № 1, 2, 3, 4 групи приміщень АДРЕСА_2 у будинку АДРЕСА_2 , матеріальних та моральних претензій не має.

Представник позивача заперечував щодо врахування розписки як належного доказу, оскільки позивач заперечує факт її підписання та отримання нею грошових коштів за вказаною розпискою.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 січня 2014 року до ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням розміру застави.

Факт внесення позивачем застави у розмірі 97 440,00 грн підтверджено копією квитанції від 25 лютого 2014 року № 40949.576.1.

Вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2014 року затверджено укладену 02 червня 2014 року угоду про визнання винуватості між старшим прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Дніпропетровської області Гагач В. А. та підозрюваним ОСОБА_4 Визнано ОСОБА_4 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 372 КК України та призначено йому покарання, узгоджене сторонами в угоді про визнання винуватості від 02 червня 2014 року, у виді п`яти років позбавлення волі. На підставі статті 75 КК України

ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом трьох років випробувального терміну не скоїть нового злочину. Зобов`язано ОСОБА_4 відповідно до статті 76 КК України не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання. Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_4 , - заставу, залишено без змін до набрання вироком законної сили, після припинення дії зазначеного запобіжного заходу повернуто ОСОБА_1 суму сплаченої застави в розмірі 97 440,00 грн.

26 червня 2014 року ОСОБА_4 вручено повідомлення про підозру у вчиненні правопорушення, відповідно до якого ОСОБА_4 підозрюється у зайнятті гральним бізнесом, вчиненому організованою групою, що кваліфікується за частиною третьою статті 28, частиною першою статті 203-2 КК України.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно із положеннями частини другої статі 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви і доводи Верховний Суд та застосовані норми права

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

За положенням частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з частиною першою статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» (далі - Постанова Пленуму) роз`яснив, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Статтею 233 ЦК не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, зокрема договору купівлі-продажу.

Таким чином, для визнання правочину недійсним з цих підстав необхідно встановити наявність двох обставин - тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, вважав доведеною ту обставину, що відповідач за придбаннянежитлових приміщень сплатив позивачу 1 378 249,00 грн

(276 000,00 грн + 365 029,00 грн + 737 220,00 грн). Факт отримання

ОСОБА_1 від відповідачів вказаної суми грошових коштів підтверджено належними та допустимими доказами.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що сплачена відповідачами ОСОБА_1 сума у розмірі 1 378 249,00 грн за нежитлові приміщення відповідає як оціночній ринковій вартості аналогічного майна на момент продажу, так і умовам попереднього договору від 23 червня 2014 року.

При цьому, проаналізувавши викладені вище норми закону, суди попередніх інстанцій не встановили вкрай невигідних умов вчинення позивачем оспорюваного договору купівлі-продажу нежитлових приміщень.

Оцінюючи надані сторонами докази, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що матеріальне становище позивача у 2014 році було несприятливим, проте крайні форми такого становища позивачем не доведено.

З огляду на викладене вище, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у позові, оскільки обставини, на підставі яких позивач просила визнати цей договір недійсним, не є тяжкими відповідно до статті 233 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що не ОСОБА_1 виконано підпис у звіті в стислій формі про оцінку майна від 01 липня 2014 року № SN140625-006 та розписку від 04 липня 2014 року на ім`я ОСОБА_2 про тримання від останньої 737 220,00 грн за продаж нежитлових приміщень № № 1, 2, 3, 4 групи приміщень АДРЕСА_2 у будинку АДРЕСА_2 та наданий на підтвердження цього в якості доказу висновок спеціаліста від 19 липня

2019 року № 17 до уваги не беруться, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду, визначених статтею 400 ЦПК України, згідно з якою установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.

Крім того слід зазначити, що судом першої інстанції роз`яснювалось сторонам право заявляти клопотання, зокрема про призначення відповідного експертного дослідження.

Інші доводи касаційної скарги також не спростовують висновків судів першої й апеляційної інстанцій, зводяться до формальної незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями та не дають підстав для їх скасування.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки такі судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те, що судом касаційної інстанції рішення не змінюється та не ухвалюється нове рішення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС. Ю. Бурлаков
Судді:В. М. Коротун
М. Є. Червинська