КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 753/4448/16-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Леонтюк Л.К.

19 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович про скасування державної реєстрації права власності на квартиру, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та з урахуванням заяви про зміну предмету та підстав позову просила скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, проведену згідно з рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Тамаєвої В.Р. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 березня 2013 року, індексний номер: 1175052; визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 28 травня 2014 року; визнати за ОСОБА_2 право власності на вказану квартиру; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 1 601,20 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2311/2019
В обґрунтування своїх доводів вказує, що оцінка квартири, на підставі якої відбувалася реєстрація права власності на нерухоме майно за відповідачем 1 була визнана недійсною судом. Зазначає на часткове виконання договору позики позивачем. Вказує, що оцінка майна насправді не проводилась, а тому достатніх підстав для здійснення реєстрації права власності спірної квартири за відповідачем, передбачених законодавством не було.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Зазначив, що відповідач -1 правомірно набув право власності на квартиру. Вказує, що правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов'язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнання недійсними правочинів.

У відзиві на апеляційну скаргуОСОБА_4 просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказала, що відповідач - 2 є добросовісним набувачем спірної квартири та не можу бути позбавлена права власності на неї.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав на ведених в ній та просив останню задовольнити.

ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_4 заперечував проти апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

ОСОБА_3 та треті особи в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності інших учасників процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що він є необґрунтованим.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 08 червня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено Договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 позичив позивачу грошові кошти в розмірі 248 000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 31 000 доларів США 00 центів зі строком сплати до 08 грудня 2010 року. Сторонами був встановлений безпроцентний характер цього договору.

Відповідно до ст. 3 Договору позики, сторони визначили графік платежів (т. 1, а. с. 12-14).

З метою забезпечення зобов'язань за договором позики 08 червня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3укладено Договір іпотеки нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, яка складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 34, 00 кв. м. (т. 1, а. с. 17-24).

Відповідно до вимог пп. 2. 1. 1 ч. 2. 1 Договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язань за будь-яким з вищевказаних договорів, що обумовлюють основне зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до п. п. 4. 3, 4. 3 Договору іпотеки, у випадку порушення іпотекодавцем зобов'язань за цим Договором та/або боржником будь-якого основного зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та/або боржнику повідомлення, оформлене відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання іпотекодавцем та/або боржником вимог, зазначених в повідомленні, про яке йдеться в п. 4. 3. Договору, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 5.1 Договору, сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі.

Відповідно до п. 5.3 Договору іпотеки, у разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя, даний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Відповідно до Договору від 07 грудня 2010 року про внесення змін та доповнень до Договору позики сторони визначили строк повернення позики до 07 червня 2011 року та порядок сплати (т. 1, а. с. 25-26).

Пункт 8 Договору позики Сторони виклали в наступній редакції: « якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов'язаний сплатити на вимогу позичальника суму боргу у гривнях, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пеню в розмірі 25 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення, включаючи день оплати, а також 3 % річних від простроченої суми».

ОСОБА_3 отримав від позичальника за період з 08 липня 2010 року по 27 лютого 2011 року 96 000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 9 000 доларів США 00 центів, що підтверджується нотаріально завіреними розписками.

07 червня 2011 року ОСОБА_3згідно розписки отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 24 075 гривень, що еквівалентно 3 000 долари США 00 центи за три місяці. Сторони зазначили, що залишок боргу за договором складав 200 000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 25 000 доларів США 00 центів.

07 грудня 2011 року згідно розписки ОСОБА_3отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 48 000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 6 000 доларів США 00 центів, але відповідно до вказаної розписки вказані грошові кошти були отримані в якості повернення грошових коштів, які позивач позичала на строк 3 місяці (з 07 червня 2011 року по 07 грудня 2011 pоку).

Вказані грошові кошти жодним чином не стосувались сплати позивачем грошових коштів за Договором позики.

Станом на 21 березня 2012 року розмір боргу Позивача за Договором позики складав 200 000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 25 000 доларів США 00 центів.

21 березня 2012 року ОСОБА_2 було направлено вимогу про усунення порушень № 02 - 24, з якої вбачається, що позивачем не повернуто грошові кошти у сумі 200 000 гривень 00 копійок, що за погодженням сторін складало 25 000 доларів США 00 центів. Враховуючи п. 8 Договору позики запропоновано в тридцятиденний термін повернути суму основного боргу в розмірі 31 000 доларів США 00 центів, що є еквівалентом суми 200 000 гривень 00 копійок, 144 000 гривень 00 копійок пені та 4 734 гривень 75 копійок - 3 % річних від простроченої суми, що разом складає 348 734 гривень 75 копійок, в іншому випадку зазначено про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом реєстрації за собою права власності на предмет іпотеки у відповідності до Закону України «Про іпотеку» та п. 5. 1 Договору іпотеки.

Позивачем не була погашена заборгованість за Договором позики, внаслідок чого 06 лютого 2013 року державним реєстратором державної реєстраційної служби Тамаєвою В. Р. на підставі Договору іпотеки від 08 червня 2010 pоку, Договору про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 07 грудня 2010 року внесено запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_3 на об'єкт нерухомого майна - квартиру.

28.05.2014 між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавець передав, а покупець приймає у власність належну продавцю на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 210).

ОСОБА_2, вважаючи, що протиправно була позбавлена права власності на квартиру звернулася до суду із відповідним позовом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно з ч. 3 ст. 36 даного Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Аналіз зазначених норм права свідчать, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до п. п. 4.3, 4.3 Договору іпотеки, у випадку порушення іпотекодавцем зобов'язань за цим Договором та/або боржником будь-якого основного зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та/або боржнику повідомлення, оформлене відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання іпотекодавцем та/або боржником вимог, зазначених в повідомленні, про яке йдеться в п. 4. 3. Договору, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 5.1 Договору, сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі.

Відповідно до п. 5.3 Договору іпотеки, у разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя, даний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

З наведених вище умов договору іпотеки вбачається, що сторони узгодили порядок набуття права власності на іпотечне майно відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Згідно з ч. 1 ст 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» державним реєстратором є: нотаріус.

Відповідно до ч. 4 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем в суді.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на час вчинення реєстраційних дій), державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Згідно з ч. 1 ст. 19 цього Закону, державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом, та актів прийому-передачі активів та/або зобов'язань неплатоспроможного банку приймаючому або перехідному банку, крім випадків, визначених законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 даного Закону передбачено випадки відмови у держаній реєстрації прав та їх обтяжень.

При цьому, ч. 4 зазначеної статті визначено, що відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюється Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. N 868 (далі - Порядок №868).

Відповідно до п. 2 цього Порядку (чинного на час вчинення реєстраційних дій), державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру прав проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно (далі - нотаріус). Нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії, крім випадків, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до п. 8 Порядку №868, для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові, особі, зазначеній у пункті 1-1 цього Порядку, заяву, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Міністерство юстиції України.

Пунктом 15 Порядку № 868 визначено, що під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: 1) обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); 2) повноважень заявника; 3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; 4) наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; 5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Матеріали справи свідчать, що позивачем не була погашена заборгованість за Договором позики, внаслідок чого відповідно до застереження в іпотечному договорі, ОСОБА_3 - іпотекодержатель отримав права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з чим, дана обставина стала підставою для реєстрації права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_3, проведену згідно з рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Тамаєвої В.Р. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 березня 2013 року, індексний номер: 1175052.

За наведеного, державний реєстратор відповідно до вимог законодавства здійснив державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3

Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження незаконних дій державного реєстратора.

Встановлено, що 28 травня 2014 року ОСОБА_3, як власник спірної квартири здійснив її продаж на користь ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу (т. 1, а. с. 210).

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, правочин може бути визнаний судом недійсним за умов порушення стороною (сторонами) в момент його вчинення вимог законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір купівлі-продажу квартири від 28 травня 2014 року був укладений з порушенням вимог законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що оцінка квартири, на підставі якої відбувалася реєстрація права власності на нерухоме майно за відповідачем 1 була визнана недійсною судом, тому оцінка майна насправді не проводилась не спростовують висновків суду, враховуючи наступне.

Згідно із ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Однак іпотекодержатель набув право власності на предмет іпотеки на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі, а тому відсутність Звіту про незалежну оцінку жодним чином не може впливати на право ОСОБА_3 продати належне йому нерухоме майно.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено ст. 387 ЦК України.

Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Пунктом 19 вказаної постанови передбачено, що застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду. справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст. 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження права власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише-власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду ( ч. 3 ст. 397 ЦК України).

Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що у разі, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до діючого законодавства у добросовісного набувача, який набув майно за відплатним договором, майно може бути витребуване лише у випадках, якщо воно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі, іншим шляхом.

Аналіз законодавства дає можливість зробити висновок про те, що позивач має не лише довести незаконність набуття права власності набувачем, а і довести наявність підстав для витребування майна від добросовісного набувача.

Встановлено відсутність правових підстав для скасування державної реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3; визнання недійсним Договір купівлі-продажу квартири від 28 травня 2014 року, а тому і вимоги про визнання за ОСОБА_2 право власності на вказану квартиру не підлягають задоволенню.

ОСОБА_3 на момент укладення договору купівлі-продажу від 28 травня 2014 року був законним власником квартири, а отже мав право розпоряджатися нею та ОСОБА_4 як добросовісний набувач отримала у власність квартиру.

При цьому, приймаючі таке рішення колегія суддів враховує висновки Великої палата Верховного Суду по справі ВС/ВП №914/88/17 від 13.03.2018 в якому зазначено, що ст. 32 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачена відповідальність оцінювачів та суб'єктів оціночної діяльності, частиною другою якої визначено, що оцінювачі та суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ'єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону. Отже зазначеною нормою передбачено підстави відповідальності суб'єкта оціночної діяльності в разі неналежного виконання (зокрема, недостовірність чи необ'єктивність оцінки майна) ним своїх обов'язків.

Сам по собі звіт по оцінку майна є документом, який фіксує дії суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов'язків, визначених законом і встановлених відповідним договором, а тому не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.

Отже, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов'язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів.

Посилання в апеляційній скарги на порушення судом першої інстанції норм процесуального права не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції в наслідок чого не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

На підставі викладеного колегія суддів вважає , що під час розгляду справи позивачем не було надано, а судом не встановлено обставин зазначених в позовній заяві, а відтак, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог, в зв'язку із недоведеністю.

Судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.

Таким чином, вимоги апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 21.02.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

Н.В.Поліщук