РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області

в складі: головуючого судді Чевилюк З.А.,

за участі секретаря Перун А.М.,

представника позивача Савелюк Ю ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи Кисіль В.В.

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Хмельницькому цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу до ОСОБА_3 , що діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа орган опіки та піклування про усунення перешкод користування власністю шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до суду до ОСОБА_7 , що діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод користування власністю шляхом виселення ОСОБА_7 , що діє в своїх інтересах та в інтересах її доньки ОСОБА_4 1999р.н., ОСОБА_5 доньки ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., ОСОБА_6 внука ІНФОРМАЦІЯ_2 р ІНФОРМАЦІЯ_3 н., що проживають у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення. Військовослужбовцю ЗС України ОСОБА_8 та членам його сім`ї була надана кімната АДРЕСА_2 в АДРЕСА_3 за АДРЕСА_4 ( АДРЕСА_5 ). Пізніше ОСОБА_8 розлучився з громадянкою ОСОБА_7 , на підставі чого остання втратила своє похідне право від колишнього чоловіка на проживання у вказаній кімнаті. Проте ОСОБА_7 продовжує проживати в гуртожитку, порушуючи право держави в особі Міністерства оборони, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький( далі КЕВ м. Хмельницький) та безквартирних військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов. Факт проживання підтверджується довідкою-витягом із домової книги про склад сім`ї та прописку та довідкою форми №41 від 19.02.2018 року. Гуртожиток належить державі в особі Міністерства оборони України, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 02.07.2015 року, перебуває на балансі позивача. КЕВ ордера відповідачу не надавав, дозвіл на проживання відповідач не отримувала, а тому підстави для проживання в гуртожитку відсутні. За довідкою №1922 від 01.06.2018 року на квартирному обліку КЕВ м. Хмельницький та Хмельницькому гарнізоні знаходиться 1228 військовослужбовців, потребуючих поліпшення житлових умов. Тому кімнату в гуртожитку доцільно і правильно буде розподілити між військовослужбовцями Збройних сил України.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задоволити. Представник відповідача позов заперечив, просив відмовити у його задоволені. Надав письмовий відзив на позов. Зазначив, що відповідач разом з чоловіком та дітьми безперервно, постійно користується кімнатою в гуртожитку АДРЕСА_6 з 25 лютого 2000 року. 28.12.2004 року позивач ОСОБА_7 розлучилась з ОСОБА_8 Чоловік переїхав в іншу кімнату, а позивач з дітьми та малолітнім внуком продовжували проживати в кімнаті НОМЕР_2 в гуртожитку. Плата за житло здійснюється систематично. Відповідач, її доньки та неповнолітній внук вселенні законно в кімнату. Підстави для виселення відсутні. Зазначене в позові представництво відповідачем повнолітніх доньок та неповнолітнього внука не обґрунтовано, проте дає підстави вважати виселення ОСОБА_5 , яка є одинокою матір`ю, та її неповнолітнього сина, які є членами сім`ї відповідача, в порядку ст.125 ЖК неможливим. Представник органу опіки та піклування надав суду висновок, що виселення та втрата права користування житлом призведе до порушення майнових прав та інтересів малолітнього ОСОБА_6

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов не підлягаючим задоволенню.

Судом встановлено, що за інформацією із домової книги про склад сім`ї та прописку, відповідно до довідки КЕВ у м. Хмельницькому від 19.02.2018 року ОСОБА_7 , наймач, її донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н., донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 р ІНФОРМАЦІЯ_5 , неповнолітній онук 2014 р.н. ОСОБА_6 зареєстровані та проживають за адресою АДРЕСА_1 в одній кімнаті на четвертому поверсі п`яти поверхового будинку з 2000 року, крім неповнолітнього ОСОБА_9 , який зареєстрований з 2014 року..

Власником гуртожитку за адресою АДРЕСА_5 є Держава в особі Міністерства оборони України, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 14.11.2014 року.

Знаходиться гуртожиток на балансі КЕВ у м. Хмельницькому, що підтверджується індивідуальною карткою обліку будівлі.

За інформацією позивача станом на 1.06.2018 року у Хмельницькому гарнізоні та КЕВ м. Хмельницький на квартирному обліку знаходяться 1228 військовослужбовців та осіб звільнених з військової служби.

ОСОБА_7 змінила прізвище на ОСОБА_10 у зв`язку з одруженням, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 25.11.2016 року, серії НОМЕР_3 .

ОСОБА_7 перебувала в шлюбі з ОСОБА_8 , військовослужбовцем Збройних сил України. З пояснень представника відповідача, шлюб розірвано 28.12.2004 року.

Відповідач ОСОБА_11 та її доньки ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та внук ОСОБА_6 проживають за адресою гуртожитку. Зі слів представника відповідача систематично оплачують витрати по утриманню житла.

Суду не представлено та не здобуто будь-яких відомостей щодо забезпечення відповідача та членів її родини іншим житлом, наявність на праві власності нерухомості для проживання, реалізації право на приватизацію житла.

Позивачем не обґрунтована підставність представництва відповідачем інтересів повнолітніх дітей та неповнолітнього внука.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК «ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом». Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК «виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. … Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду».

Відповідно до частини першої статті 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Згідно зі статтею 129 ЖК УРСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для проживання. За змістом частини першої статті 130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Стосовно виселення зі службового житла без надання іншого житлового приміщення, то відповідно до статті 124 ЖК «робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, … підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення».

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини друга та третя статті 64 ЖК).

Отже, право користування службовим жилим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) наймача є похідним від такого права останнього.

Однак стаття 125 ЖК визначає перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними (абзац сьомий статті 125 ЖК).

Згідно із ст..18 Закону України «Про охорону дитинства» діти-члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватись займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Вирішуючи питання про виселення відповідача суд повинен оцінити наслідки, співрозмірним буде вжиття заходу щодо виселення у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року), з точки зору втручання у право на повагу до житла.

Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції.

Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, та утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України),

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідача зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Відтак, навіть якщо припустити, що позивач діє з метою задоволення інтересів військовослужбовців і членів їх сімей, які згідно з абзацом третім частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, а відповідач втратила право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням шлюбу з військовослужбовцем, членом сім`ї якого вона була, то пропорційність цій меті виселення відповідача, без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтовані сумніви, враховуючи непредставлення доказів забезпечення відповідача іншим житлом, наявності іншої нерухомості у власності,використання права на безоплатну приватизацію, позбавлення права користування житлом неповнолітньої дитини ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 р ІНФОРМАЦІЯ_5 ., яка є онуком відповідача та сином одинокої ОСОБА_12 .

Враховуючи викладене, зважаючи, що позивачем не доведено незаконність вселення відповідача до гуртожитку, правомірне використання кімнати, проживання в кімнаті неповнолітньої дитини з одинокою мамою, що є членами сім`ї відповідача, не дає підстав суду оцінити втручання держави в приватне право відповідача на користування житлом пропорційним суспільній меті у демократичному суспільстві щодо забезпечення житлом інших військовослужбовців, оскільки порушує право на житло та сприяє позбавленню відповідача прийнятних умов існування, та в кінцевому рахунку може мати наслідком позбавлення житла неповнолітньої особи.

Керуючись ст.ст.9,64,109, 116,124, 125, 127,129,130ЖК України, ст.ст. 4,5, 12, 81, 141, 258, 259, 354 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволені позову Квартирно-експлуатаційного відділу до ОСОБА_3 , що діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа орган опіки та піклування про усунення перешкод користування власністю шляхом виселення ОСОБА_3 , що діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що проживають у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду, через суд першої інстанції, шляхом подачі в 30 денний строк з дня проголошення судового рішення апеляційної скарги .

Позивач: Квартирно-експлуатаційний відділ, м. АДРЕСА_7 .

Відповідач: ОСОБА_13 , що діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , АДРЕСА_1

Третя особа: Орган опіки та піклування виконкому Хмельницької міської ради, м.Хмельницький, вул..Грушевського 64.

Повний текст рішення виготовлено 15 травня 2019 року.

Головуючий суддя: З.А.Чевилюк