Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 167/1054/16-ц

провадження № 61-25875св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Рожищенська центральна аптека № 6 Рожищенського району Волинської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 грудня 2017 року у складі судді Корецької В. В. та постанову апеляційного суду Волинської області від 05 березня 2018 року у складі суддів: Осіпука В. В., Федонюк С. Ю., Русинчука М. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Рожищенської центральної аптеки № 6 Рожищенського району Волинської області про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку та зобов`язання вчинити певні дії.

Позов мотивовано тим, що вона працювала директором Рожищенської районної аптеки № 6 Рожищенського району Волинської області. 15 травня 2015 року її було звільнено на підставі пункту 3 частини першої сатті 40 КЗпП Україниу зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Вказувала, що під час звільнення відповідач не провів з нею повний розрахунок, не виплатив грошову компенсацію за невикористані відпустки, чим порушив вимоги статті 116 КЗпП України.

З урахуванням викладеного позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати за період з 01 серпня 2014 року по 15 травня 2015 року у розмірі 13 758 грн 73 коп., компенсацію за невикористану відпустку у розмір 6 396 грн 70 коп., 3 919 грн 02 коп. вихідної допомоги та середній заробіток за час затримки з 16 травня 2015 року по 31 вересня 2016 року в сумі 40 329 грн 30 коп. та змінити дату звільнення, про що внести запис у її трудову книжку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 грудня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з комунального підприємства Рожищенська центральна аптека № 6 Рожищенського району Волинської області в особі ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 2 122 грн 80 коп. заборгованості із заробітної плати, 3 701 грн 40 коп. компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, та 5 457 грн 20 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку, всього стягнуто 11 281 грн 40 коп. без врахування податків та обов`язкових платежів. В іншій частині позову відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення суми заборгованості з заробітної плати за один місяць. Вирішено питання про судовий збір.

Рішення суду мотивовано тим, що при звільненні відповідачем не була виплачена ОСОБА_1 нарахована грошова сума, тому з підстав визначених статтею 116 КЗпП України з відповідача на її користь підлягає стягненню за фактично відпрацьований час за період січень-березень 2015 року у розмірі 5 824 грн 20 коп., з яких: 2 122 грн 80 коп. - заборгованість із заробітної плати та 3 701 грн 40 коп. - компенсація за невикористану відпустку. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України, суд визначив суму середнього заробітку за час затримки позивачу розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з урахуванням частки, яку вона становила у заявлених вимогах.

Також суд виходив із того, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині зміни дати звільнення та стягнення на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України, оскільки останню звільнено на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Волинської області від 05 березня 2018 року рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 грудня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 в частині стягнення з комунального підприємства Рожищенська центральна аптека № 6 Рожищенського району Волинської області в особі ліквідаційної комісії невиплаченої при звільненні заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, за наявності спору щодо їх розміру, та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також, оцінивши здобуті докази, вірно визначив загальну суму коштів, що підлягають стягненню.

Крім того, судом першої інстанції правильно відмовлено ОСОБА_1 у виплаті вихідної допомоги при звільненні, так як виплата цієї допомоги у випадку звільнення працівника за частиною третьою статті 40 КЗпП України трудовим законодавством, а саме статтею 44 КЗпП України та контрактом, укладеним з позивачем, не передбачена. Також, вірним є висновок суду про відсутність підстав для зміни дати звільнення позивача у зв`язку із затримкою видачі їй трудової книжки, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на нормах трудового законодавства, зокрема статті 47 КЗпП України.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при розрахунку сум позивач виходила із того, що заробітну плату вона не отримувала з липня 2014 року, також не отримувала після прийняття рішення про ліквідацію комунального закладу. Проте суд першої інстанції виходив із того, що вона отримувала заробітну плату за І-IV квартал 2014 року, тобто по 01 січня 2015 року, такий висновок суперечить іншим доказам у справі, а саме поясненням представника відповідача, який підтвердив, що після ліквідації аптеки 30 жовтня 2014 року заробітна плата працівникам не виплачувалась і не нараховувалась у зв`язку з відсутністю бухгалтерських документів. Тому суд безпідставно не зарахував до стягнутої суми заробітну плату за час роботи з 01 липня 2014 року по 01 січня 2015 року. Також необґрунтованим є висновок суду про виключення із розрахунку днів відсутностості на роботі без поважних причин, оскільки наказ про затвердження графіка роботи працівника не було доведено до відома позивача, вказаний наказ не містить підпису про ознайомлення та погодження місця роботи та графіку робочого часу, також відсутні підписи про ознайомлення з розпорядженнями голови про невихід на роботу без поважних причин. Встановлення нового місця роботи, яке не пов`язане з виконанням трудових обов`язків, як директора поза місцезнаходженням аптеки, є переводом на інше місце роботи, яке може бути лише за згодою самого працівника, тому такі дії є неправомірними і не повинні прийматись судом до уваги.

Також аргументами касаційної скарги є: незаконне звільнення позивача із займаної посади, оскільки її не було попереджено про майбутнє вивільнення в установленому порядку за два місяці; невірне визначення середньомісячного заробітку; відсутність спору про розмір сум, які належать при звільненні; необґрунтоване зменшення суми, яка підлягає стягненню з відповідача та зменшення розміру виплат за невикористану відпустку протягом минулого періоду, до прийняття рішення про ліквідацію підприємства.

(2) Позиція відповідача у справі

У відзиві на касаційну скаргу Ліквідаційна комісія Центральної районної аптеки № 6 Рожищенського району Волинської області зазначила про те, що судами першої та апеляційної інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та ухвалено судові рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не відповідають дійсним обставинам справи. Згідно бухгалтерської документації ОСОБА_1 була нарахована та виплачена заробітна плата за 2014 рік, заробітна плата за перший квартал 2015 року була нарахована в сумі 2 192 грн 40 коп., проте не була виплачена. Позивач сама підписувала звіти про сплату заробітної плати собі та колишнім працівникам аптеки, з яким тепер не погоджується, проте даний факт був підтверджений у судовому засіданні під час розгляду справи. Також належними доказами було підтверджено ознайомлення позивача із графіком роботи працівників та відсутність позивача на робочому місці, зокрема, актами ліквідаційної комісії. Також, судом вірно визначено суми, які підлягають стягненню, з урахуванням наказу, яким позивача переведено на неповний робочий день з виплатою заробітку пропорційно до відпрацьованого часу у розмірі 30 %. Спір щодо суми заробітної плати наявний в частині виплати за прогул та в частині розміру виплати з урахуванням 30 %. Рішення від 15 травня 2015 року про звільнення із займаної посади позивач не оскаржувала.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суди установили, що 19 грудня 2013 року між Рожищенською районною радою Волинської області та ОСОБА_1 було укладено контракт та останню було призначено на посаду директора Центральної районної аптеки № 6 Рожищенського району Волинської області з 20 грудня 2013 року строком на три роки.

Згідно пункту 3.1 контракту заробітна плата позивач складалась з посадового окладу у кратності двох мінімальних розмірів тарифної ставки першого розряду робітника основного виробництва та фактичного відпрацьованого часу і премії при наявності фонду економії заробітної плати.

Наказом № 2 від 01 травня 2014 року працівникам Центральної районної аптеки № 6 Рожищенського району Волинської області зменшено заробітну плату до 0,3 тарифної ставки.

30 жовтня 2014 року Рожищенською районною радою Волинської області прийнято рішення № 38/8 про припинення юридичної особи комунального підприємства Центральної районної аптеки № 6 Рожищенського району Волинської області та створено ліквідаційну комісію.

Наказом голови ліквідаційної комісії від 18 грудня 2014 року затверджено графік роботи працівників вказаної аптеки, відповідно до якого директору Центральної районної аптеки № 6 Рожищенського району Волинської області ОСОБА_1 встановлено п`ятиденний робочий тиждень (понеділок - п`ятниця) з робочим часом 09: 00 11:25 годин (2 години 25 хвилин) та визначено місце роботи за місцем знаходження ліквідаційної комісії по вул . Грушевського , 12 у м. Рожище Рожищенського району Волинської області.

Рішенням Рожищенської районної ради Волинської області від 15 травня 2015 року № 44/3 ОСОБА_1 було звільнено із зазначеної посади у зв`язку з систематичним невиконанням нею без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно Податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь ОСОБА_1 Центральною районною аптекою № 6 за І-IV квартали 2014 року та І квартал 2015 року заробітна плата, яка була їй нарахована за 2014 рік - виплачена. У першому кварталі 2015 році за період з січня по березень цього року ОСОБА_1 була нарахована і не виплачена заробітна плата в сумі 2 192 грн 40 коп. та грошова компенсація за 155 календарних днів невикористаної відпустки за час роботи в Центральній районній аптеці № 6 Рожищенського району Волинської області.

Отже при звільненні з роботи відповідачем не проведено повного розрахунку з позивачем.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Положеннями частини першої статті 83 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що повний розрахунок відповідачем в день звільнення ОСОБА_1 проведено не було, суди попередніх інстанцій, правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та компенсації за невикористану відпустку.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення невиплаченої заробітної плати задоволені частково, та врахувавши, що невиплачена позивачу частка заробітної плати у порівнянні з виплаченою сумою є незначною, дійшов обґрунтованого висновку про пропорційне зменшення належного до стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, визначивши його розмір з урахуванням засад розумності і справедливості.

Доводи заявника про те, що, встановивши факт непроведення з нею повного розрахунку у день звільнення, суди повинні стягнути на її користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, касаційний суд відхиляє, оскільки у разі часткового задоволення вимог працівника про виплату належних при звільненні сум, розмір відшкодування за час затримки розрахунку визначає суд. Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування є правом суду.

Суд першої інстанції, пропорційно зменшуючи розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, належним чином мотивував свої висновки. Заявником у касаційній скарзі на спростування висновків суду обґрунтованих доводів не зазначено.

Доводи касаційної скарги про те, що завнику не було виплачено заробітну плату з липня 2014 року по січень 2015 року були предметом дослідження судами попередніх інстанцій, які їх мотивовано спростували.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про невиплату їй заробітної плати за увесь період роботи, спростовуються наданими до матеріалів справи відомостями Рожищенського відділення Луцької державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби України у Волинській області про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам за 2014-2015 роки (звіт про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування комунального підприємства «Центральна районна аптека № 6 Рожищенського району Волинської області»); актом позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності відповідача від 12 червня 2015 року № 720-14, проведеної Ківерцівською міжрайонною державною фінансовою інспекцією, відповідно до якого встановлено порушення статті 1 Закону України «Про оплату праці», а саме нарахування заробітної плати за дні, коли працівники були відсутні на роботі, внаслідок чого зайво нараховано заробітну плату в грудні 2014 року та березні 2015 року.

Крім того, згідно акту позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Центральної районної аптеки № 6 Рожищенського району Волинської області від 12 червня 2015 року № 720-14, актів ліквідаційної комісії ОСОБА_1 в період з грудня 2014 року по березень 2015 року була відсутня на роботі без поважних причин 8 днів, а у квітні-травні 2015 року на роботу не виходила.

Доводи касаційної скарги про те, що звільнення позивача відбулось із порушенням норм трудового законодавства не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не стосуються предмета доказування у цій справі, не заявлялися позивачем у суді першої інстанції та не були предметом розгляду судами попередніх інстанцій, а під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального, законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Отже, висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 05 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв