ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 664/1676/17 Головуючий в І інстанції Заславець Н.В.
Номер провадження 22ц-819/687/2019 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогоПолікарпової О.М.,
суддівВоронцової Л.П.,
Ігнатенко П.Я.,
секретарПісоцька Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області у складі судді Заславець Н.В. від 18 січня 2019 рокуу цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування наказу ФОП ОСОБА_2 про звільнення з роботи, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :

02.08.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, просив визнати незаконним і скасувати наказ ФОП ОСОБА_2 від 16.03.2017 року про звільнення з роботи за трудовим договором від 03.08.2015 року, з посади сторожа, поновити на роботі на займаній посаді та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтував тим, що з 03.08.2015 року на підставі трудового договору працював у ФОП ОСОБА_2 сторожем. 13.03.2017 року останній повідомив його по телефону про звільнення з роботи у зв`язку з підозрою у вчиненні ним крадіжки з охоронюваного об`єкта і наказав більше не з`являтися. Обвинувачення у крадіжці вважає необґрунтованим. З наказом про звільнення його не ознайомили і копію його не вручили.

Також у позові зазначив, що він пропустив місячний строк звернення до суду, оскільки тривалий час хворів, просить визнати причини пропуску поважними та поновити його на роботі.

Справу розглянуто районним судом у порядку спрощеного позовного провадження.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 18 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено за пропуском строку звернення до суду.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і постановити нове, яким його позов задовольнити. Апелянт вважає, що він не пропустив строк звернення до суду, оскільки наказ про звільнення не був йому вручений, а відлік строку звернення до суду починається саме з дня вручення копії наказу або видачі трудової книжки.

Також вважає, що факт його роботи у відповідача по трудовому договору за сумісництвом та факт скоєння ним 13.03.2017 року прогулу встановлені судом без посилання на докази.

Крім того апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що його звільнили з роботи 09.03.2017 року, тобто ще до дати невиходу його на роботу 13.03.2017 року.

Представником відповідача Крижановським М.М. подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого ОСОБА_1 працював у ФОП ОСОБА_2 за сумісництвом на підставі трудового договору від 03.08.2015 року, а з 01.01.2017 року після істотних змін в умовах праці - на підставі додаткової угоди до трудового договору. 13.03.2017 року ОСОБА_1 на роботу не з`явився і про причини неявки не повідомив, про що складено акт за участі трьох працівників про відсутність позивача на робочому місці. Цього ж дня ОСОБА_1 було направлено лист-попередження про надання документів на підтвердження поважності причин відсутності на робочому місці та попередження про звільнення за прогул у разі ненадання таких документів. 16.03.2017 року комісією було складено акт про ненадання ОСОБА_1 пояснень, на підставі чого в цей же день ФОП ОСОБА_2 було видано наказ про звільнення позивача з посади за прогул на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України з 09.03.2017 року. Оскільки ОСОБА_1 не з`явився на роботу, то вказаний наказ йому було зачитано по телефону, про що також складений акт. Вважає безпідставними доводи апелянта про обрахування строку звернення до суду із позовною заявою з дня вручення йому копії наказу про звільнення, оскільки актом роботодавця підтверджується відмова ОСОБА_1 від отримання наказу. Трудової книжки у ФОП ОСОБА_2 не було, так як позивач працював за сумісництвом, і трудова книжка знаходилася за основним місцем роботи. Причини пропуску строку вважає неповажними.

Також просить стягнути з позивача судові витрати на правову допомогу у розмірі 8460 гривень та витрати на поїздки до суду, понесені відповідачем у розмірі в сумі 800 гривень, а всього стягнути 9260 гривень.

Апелянт на розгляд справи до суду апеляційної інстанції не з`явився, тричі направляв суду заяви про відкладення розгляду справи з різних підстав, без надання доказів поважності причин неявки до суду.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є необґрунтованими, і лише факт неправильності в наказі дати звільнення є доведеним. Крім того, суд вважав, що позивач пропустив строк звернення до суду без поважних причин і саме ця обставина є підставою для відмови в задоволенні позову.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 03.08.2015 року між позивачем ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено трудовий договір, на підставі якого ОСОБА_1 працював сторожем у ФОП ОСОБА_2 за сумісництвом (а.с.36), 01.01.2017 року укладено додаткову угоду, якою внесено зміни до трудового договору у зв`язку із істотними змінами умов праці, зокрема встановлено робочий час з 08.00 години по 18.00 годину (а.с.39-40). Відповідно до запису у трудовій книжці ОСОБА_1 , він з 01.09.2013 року працював у КЗ «Обласний авіаційно-технічний спортивний клуб» керівником гуртка, а з 02.03.2015 року переведений на посаду завідувача господарством (а.с.37). Відповідно до доповідної записки менеджера ОСОБА_4 на ім`я ФОП ОСОБА_2 від 13.03.2017 року сторож ОСОБА_5 протягом робочого дня з 08 години по 18 годину був відсутній на робочому місці та відмовився надати пояснення про причини своєї відсутності (а.с.41). Комісією у складі ФОП ОСОБА_2 та двох працівників складено акт на підтвердження відсутності сторожа ОСОБА_1 на робочому місці 13.03.2017 року протягом усього робочого дня (а.с.42). Листом від 13.03.2017 року ОСОБА_1 попереджений про складання акту від 13.03.2017 року щодо його відсутності на роботі протягом всього робочого дня з пропозицією протягом трьох днів надати документи на підтвердження поважності причин його відсутності на робочому місці, з попередженням про звільнення за прогул відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України за ненадання такого підтвердження (а.с.43). Відповідно до акту від 13.03.2017 року у складі цих же осіб 13.03.2017 року о 16-00 годині вказаний лист - попередження про звільнення було зачитано ОСОБА_1 по телефону (а.с.44). ОСОБА_1 не надав пояснень стосовно своєї відсутності на робочому місці 13.03.2017 року, що підтверджується актом від 16.03.2017 року (а.с.45).

За наказом №7 від 16.03.2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади сторожа за прогул без поважних причин 09.03.2017 року, відомості про ознайомлення його з наказом відсутні. Також 09.03.2017 року зі ОСОБА_1 розірвано трудовий договір (а.с.38, 46).

Згідно з п. 4 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до роз`яснень п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» з наступними змінами, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно без поважних причин.

За змістом вказаної норми закону обов`язковою умовою для розірвання трудового договору є винні дії працівника, який без поважних причин допустив прогул.

Вважаючи звільнення ОСОБА_1 обґрунтованим, суд виходив із того, що позивачем не наведено доказів на підтвердження поважності причин його відсутності на роботі 13.03.2017 року, а також факту недопуску його до роботи в цей день через звинувачення у крадіжці. Суд зазначив, що підставою звільнення позивача з посади є саме прогул, а не підозра його у крадіжці.

З аналізу наведених вище норм законодавства та встановлених судом обставин вбачається, що звільнення позивача з роботи за п.4 частини першої статті 40 КЗпП України здійснено відповідачем з дотриманням норм трудового законодавства.

Посилання апелянта щодо доведеності ним у суді першої інстанції поважності причин невиходу на роботу 13.03.2017 року не підтверджуються матеріалами справи, а заявлене ним у апеляційній скарзі клопотання про допит свідка ОСОБА_6 не підлягало задоволенню судом апеляційної інстанції як таке, що заявлене з порушенням норм процесуального права.

Разом з тим, встановивши безпідставність вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за пропуском строку звернення до суду, оскільки позивач не надав доказів, коли саме йому стало відомо про його звільнення, а від ознайомлення з наказом про припинення трудового договору він відмовився, що підтверджується актом.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 трудову книжку роботодавцю не здавав, а тому вона йому не повинна бути вручена, а наказ про звільнення йому було зачитано по телефону, що підтверджується актом від 16.03.2017 року (а.с.49).

Отже підстав, з якими законодавець пов`язує відлік строку звернення до суду за вирішенням спору у справах про звільнення судом першої інстанції не встановлено.

Відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, суд першої інстанції на зазначену норму матеріального права уваги не звернув, а встановивши необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 не дійшов висновку, що саме з цих підстав позов задоволенню не підлягає.

Таким чином, правильно встановивши обставини справи, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та не врахував, що відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Колегія суддів повністю погоджується з доводами апелянта щодо відсутності у відповідача підстав для звільнення його за прогул 09.03.2017 року, оскільки скоєння ним прогулу в цей день не підтверджується доказами.

Суд першої інстанції визнав вимоги позивача в частині, яка стосується запису у договорі щодо дати звільнення, яка має бути вказана 13.03.2017 року, а не 09.03.2017 року обґрунтованими, однак, вважаючи пропущеним строк для пред`явлення позову, установлений статтею 233 КЗпП України, відмовив у задоволенні позову про визнання наказу про звільнення в частині дати звільнення незаконним.

Оскільки колегія суддів приходить до висновку про те, що строк звернення до суду позивачем не пропущений і наявні підстави вважати незаконним наказ відповідача в частині дати звільнення, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 в цій частині підлягає задоволенню.

Посилання апелянта на те, що суд прийшов до необґрунтованого висновку, вважаючи роботу у відповідача сумісництвом спростовуються поясненнями його представника ОСОБА_7 Крім того, у даній справі правового значення вони не мають, так як спір щодо внесення в трудову книжку позивача запису про прийняття на роботу судом першої інстанції не вирішувався.

Колегія суддів вважає, що питання відшкодування відповідачу витрат на професійну правничу допомогу вирішено судом першої інстанції з урахуванням вимог частини другої ст. 137 ЦПК України. Із заявлених представником відповідача 9260 грн. судом стягнуто 3937 грн. Детальний опис робіт, виконаних адвокатом на підставі довіреності, строк дії якої до 2020 року та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги міститься у справі (а.с.80). Адвокат Крижановський М.М. надавав відповідачу правничу допомогу протягом усього часу розгляду справи в суді, що було обумовлено сторонами договору, а тому підстав для скасування судового рішення в цій частині колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.6 ст.259, ст.268 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 18 січня 2019 року скасувати і постановити нове.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ приватного підприємця ОСОБА_2 від 16.03.2017 року в частині дати звільнення ОСОБА_1 . Вважати днем його звільнення 13.03.2017 року.

В решті позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 21 травня 2019 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко