ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 639/5462/18

Провадження № 22-ц/818/2714/19

21 травня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П.,Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Іманвердізаде А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Харківська міська рада,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу Харківської міської ради

на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 18 березня 2019 року ( суддя Труханович В.В.)

по справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності, -

встановив:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради, в якому просила визнати за нею право власності на 27/100 частин житлового будинку літ. «А-1» з прибудовами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалась на те, що з 1997 року вона була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_2 , яка також була зареєстрована та постійно проживала за вищевказаною адресою.

ОСОБА_2 на праві власності належало 27/100 частин житлового будинку літ. «А-1» з прибудовами за адресою: АДРЕСА_1 , але правовстановлюючі документи були втрачені ще за життя матері.

Оскільки у позивача відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують належність спірного майна на праві власності її померлій матері, оформити свої спадкові права вона не має можливості.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 18 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на 27/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 після смерті матері - ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погодившись з вказаним рішенням Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - відсутня інформація щодо об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачем не заявлялись вимоги щодо визнання права власності на житловий будинок без врахування самочинного будівництва.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначила, що самочинна прибудова літ. «а8», загальною площею 13,8 м.2 до житлового будинку А-1 була побудована відповідно до технічної документації у 2009 році. Самочинна прибудова була збудована не її матір`ю, а іншим співвласником, на день відкриття спадщини, не увійшла до складу спадщини, оскільки ще не існувала, і тому навіть за умови її подальшої легалізації не може бути набута у власність в порядку спадкування.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що відсутність праововстановлюючого документу про належність житлового будинку спадкодавцеві на день смерті, являється перешкодою для отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину та оскільки ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги, за нею повинно бути визнано право власності в порядку спадкування за законом.

Судова колегія не може погодитися з таким висновком суду, оскільки він не в повному обсязі відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Після її смерті відкрилася спадщина на 27/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно змісту ст.ст. 1216-1218 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Порядок прийняття спадщини визначений законодавцем у ст. 1268 ЦК України. Відповідно до вказаної правової норми спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

27.11.2018 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса ХМНО Івакіної Т.В. із заявою про прийння спадщини, проте постановою ПН ХМНО від 29.01.2019 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні правовстановлюючі документи щодо належності спакового майна.

Таким чином, позивач здійснив всі необхідні дії для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , але не прийняла її через обставини, що від неї не залежать. Право на спадщину на будинок позивачем не оформлювалось у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Згідно довідки, виданої КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», станом на 27.08.2018 року власниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 (а.с. 11).

Тобто спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами належить на праві спільної часткової власності п`яти співвласникам. Померлій ОСОБА_2 належало 27/100 частин житлового будинку.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, на суд як державний орган, покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, у зв`язку з чим він має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню.

Частиною 1 ст. 48 ЦПК України встановлено, що сторонами у цивільному процесі є позивач та відповідач.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК України в ред. 2004 р.), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Проте, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував, не з`ясував усіх обставин справи та не обговорив питання про необхідність залучення до участі у справі в якості співвідповідачів співвласників спірного будинку з оформленням цієї процесуальної дії відповідно до вимог ст. 51 ЦПК України, що має значення для правильного вирішення цього спору.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 51 ЦПК України суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може самостійно, без клопотання позивача замінювати первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

На стадії апеляційного розгляду апеляційний суд позбавлений права відповідно до ч. 1 ст. 51 ЦПК України залучати осіб до участі у розгляді справи і не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

За таких обставин, апеляційний суд приходить висновку, що вирішуючи даний спір суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав встановлених п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Вказане не перешкоджає ОСОБА_1 звернутися до суду з окремим позовом, визначивши коло належних відповідачів.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 18 березня 2019 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 травня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко