АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року

м. Чернівці

Справа № 727/6095/14

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Литвинюк І.М.

секретар Вовкун Н.Ю.

позивач Публічне акціонерне товариство «Фідобанк»

відповідач ОСОБА_1

апеляційна скарга ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 вересня 2014 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Слободян Г.М.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк») звернулося до суду з позовом.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитними договорами від 28 січня 2013 року № 013/ZB78OH/3/001 та від 17 жовтня 2013 року № 601285 в розмірі 60 955 гривень 30 копійок.

Посилався на те, що у зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитних договорів станом на 03 липня 2014 року виникла заборгованість, яка за договором від 28 січня 2013 року № 013/ZB78OH/3/001 становить 6 123 гривні 75 копійок, з яких: заборгованість за кредитом становить 4 754 гривні 56 копійок, заборгованість по відсоткам становить 1 369 гривень 19 копійок.

За договором від 17 жовтня 2013 року № 601285 заборгованість відповідача станом на 03 липня 2014 року становить 54 831 гривню 55 копійок, з яких: заборгованість за кредитом становить 45 803 гривні 51 копійка, комісія за обслуговування кредиту становить 8 430 гривень 52 копійки, пеня за несвоєчасне погашення кредиту становить 297 гривень 48 копійок, пеня за несвоєчасне погашення комісії становить 300 гривень 04 копійки.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 вересня 2014 року позов ПАТ «Фідобанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фідобанк» заборгованість за кредитними договорами від 28 січня 2013 року № 013/ZB78OH/3/001 та від 17 жовтня 2013 року № 601285 в розмірі 60 955 гривень 30 копійок.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що боржник не виконував свої зобов`язання за кредитними договорами, а тому наявні підстави для стягнення з нього на користь банку вищевказаних кредитних коштів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційний скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові в повному обсязі.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив заочне рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема відповідач не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд вказаної справи.

Він не отримував жодного листа - вимоги від позивача про дострокове погашення заборгованості за кредитом.

Перелічені вище обставини позбавили його права рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом; гласності і відкритості судового процесу; змагальності сторін, диспозитивності.

Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.

Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

28 січня 2013 року Акціонерне товариство «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір 013/ZB78OH/3/001, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 22 000 гривень зі строком користування кредитними коштами 12 місяців, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 39,99 відсотків річних шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах визначених договором( а.с.4).

30 травня 2014 року ПАТ «Фідобанк» направило відповідачу вимогу у 30-тиденний термін з дня отримання даної вимоги виконати порушене зобов`язання та повернути суму заборгованості за кредитним договором від 28 січня 2013 року № 013/ZB78OH/3/001, яка станом на 30 травня 2014 року становила 5 876 гривень 83 копійки (а.с.11).

17 жовтня 2013 року ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1 , згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 48 500 гривень зі строком користування кредитними коштами до 16 жовтня 2016 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,0001 відсотків річних та сплатою комісії за обслуговування кредитом у розмірі 2,90 відсотків щомісячно (а.с.15).

30 травня 2014 року ПАТ «Фідобанк» направило відповідачу вимогу у 30-тиденний термін з дня отримання даної вимоги виконати порушене зобов`язання та повернути суму заборгованості за кредитним договором від 17 жовтня 2013 року № 601285, яка станом на 30 травня 2014 року становила 53 043 гривні 33 копійки (а.с.21).

З наданих ПАТ «Фідобанк» розрахунків боргу вбачається, що зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитних договорів станом на 03 липня 2014 року виникла заборгованість, яка за договором від 28 січня 2013 року № 013/ZB78OH/3/001 становить 6 123 гривні 75 копійок, з яких: заборгованість за кредитом становить 4 754 гривні 56 копійок, заборгованість по відсоткам становить 1 369 гривень 19 копійок.

За договором від 17 жовтня 2013 року № 601285 заборгованість відповідача станом на 03 липня 2014 року становить 54 831 гривню 55 копійок, з яких: заборгованість за кредитом становить 45 803 гривні 51 копійка, комісія за обслуговування кредитом становить 8 430 гривень 52 копійки, пеня за несвоєчасне погашення кредиту становить 297 гривень 48 копійок, пеня за несвоєчасне погашення комісії становить 300 гривень 04 копійок.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 526, частини 1 статті 530, статті 610 та частини 1статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 не був належним чином про повідомлений про час розгляду справи в суді першої інстанції.

Принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (№ 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі (частина 1 статті 158 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції).

Частиною 5 статті 74 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції) передбачено, що судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

Згідно з частиною 3 статті 76 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції) якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 серпня 2014 року суд першої інстанції відкрив провадження по вказаній справі та призначив справу до розгляду.

Однак в матеріалах справи відсутні докази про те, що відповідач отримував копію ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справі, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, яке мало місце 11 серпня 2014 року, 26 серпня 2014 року та 11 вересня 2014 року.

Зокрема, в матеріалах справи міститься розписка про повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи, призначеної на 11 серпня 2014 року, проте у вказаній розписці відсутній підпис відповідача, що свідчить про неналежне повідомлення ОСОБА_1 у вказане судове засідання (а.с. 33)

Також, судом ОСОБА_1 направлялася судова повістка про виклик в судове засідання на 26 серпня 2014 року за адресою: АДРЕСА_1 . Однак вказана повістка повернулася до суду з відміткою «За закінченням терміну зберігання»(а.с.32).

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) зазначено, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц)».

В матеріалах справи також міститься службове повідомлення, з якого вбачається, що подана судом 27 серпня 2014 року за адресою місцяпроживання відповідача телеграма про виклик в судове засідання на 11 вересня 2014 року не була вручена останньому, оскільки квартира, у які проживає відповідач, на момент її вручення оператором Олієвською була зачинена, а адресат по повідомленню не з`являвся.

З огляду на вказане, в матеріалах справі відсутні докази про те, що ОСОБА_1 був повідомлений належним чином про час та місце розгляду даної справи.

11 вересня 2014 року суд першої інстанції ухвалив оскаржене заочне рішення за відсутності ОСОБА_1

Одним з доводів апеляційної скарги є неповідомлення апелянта судом першої інстанції про розгляд вказаної справи.

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 не був повідомлений належним чином судом першої інстанції про час та місце розгляду справи і останній посилається на це в своїй апеляційний скарзі, рішення суду відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 28 січня 2013 року № 013/ZB78OH/3/001 в розмірі 6 123 гривень 75 копійок, суд першої інстанції не врахував наступне.

Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок як позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини 1 статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина 1 статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина 4 статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Судом першої й апеляційної інстанцій встановлено, що 28 січня 2013 року сторони уклали вищевказаний кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 22 000 гривень зі строком користування кредитними коштами 12 календарних місяців, які зобов`язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 39,99 річних.

Згідно підпункту 1.4 вказаного кредитного договору повернення кредиту (основної позичкової заборгованості) та сплата процентів за користування кредитом здійснюється позичальником щомісячно 20 числа кожного місяці, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, згідно з графіком погашення, наведеним в додатку № 2 до цього кредитного договору (а.с.4).

Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною 1 статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

В частині нарахування відсотків за користування кредитними коштами апеляційним судом встановлено, що за умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом до 28 січня 2014 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 27 січня 2014 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 20 числа кожного місяця. Починаючи з 28 січня 2014 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припиняється право позивача нараховувати відсотки за кредитом, необґрунтованими є вимоги позивача про стягнення відсотків за кредитним договором від 28 січня 2013 року № 013/ZB78OH/3/001 за період з 28 січня 2014 року по 03 липня 2014 року.

Оскільки нарахування позивачем заборгованості за відсотками згідно розрахунку, який міститься в матеріалах справи, розпочалося з 25 квітня 2014 року, стягненню підлягають відсотки за 27 січня 2014 року.

Заборгованість за відсотками за період з 25 січня 2014 року по 26 січня 2014 року була відсутня.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, позивачем за період з 27 січня 2014 року по 19 лютого 2014 року (24 дні) нараховано заборгованість за відсотками в розмірі 177 гривень 99 копійок.

Отже стягненню з відповідача на користь позивача підлягають відсотки за 27 січня 2014 року в розмірі 7 гривень 50 копійок (177,99/24=7,50).

Отже апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 28 січня 2013 року № 013/ZB78OH/3/001 в сумі 4 769 гривень 56 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 4 754 гривні 56 копійок, заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 7 гривень 50 копійок.

Щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 17 жовтня 2013 року № 601285 в розмірі 54 831 гривні 55 копійок, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Встановлено, що боржник ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання повернути суму вищевказаного кредиту у розмірі 48 500 гривень з відповідними відсотками до 16 жовтня 2016 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Останній платіж по вказаному кредиту здійснено ОСОБА_1 11 січня 2014 року у розмірі 1348 гривень.

Пунктом 4.10.1 Умов надання споживчих кредитів до вищевказаного кредитного договору передбачено право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому, або у визначеній ним частині, у випадку невиконання клієнтом своїх боргових та інших зобов`язань за кредитним договором або інших правомірних вимог банку. При цьому виконання боргових зобов`язань повинно бути вчинене протягом 30 календарних днів з дня отримання клієнтом відповідної письмової вимоги.

30 травня 2014 року позивач направив відповідачу вимогу про дострокове повернення кредиту, яка повернулася до банку з відміткою про причини невручення «за закінченням терміну зберігання» (а.с.21 зворот).

У зв`язку із невиконанням боржником своїх зобов`язань за кредитним договором, ПАТ «Фідобанк» 17 липня 2014 року звернувся до суду із позовом про дострокове стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 17 жовтня 2013 року № 601285 ( а.с. 1 ).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині 2 статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Звернувшись до суду з позовом про дострокове стягнення з ОСОБА_1 всієї суми заборгованості за вищевказаним кредитним договором, банк змінив строк виконання зобов`язання щодо повернення всієї суми кредиту з нарахованими комісією та пенею.

Отже строк виконання кредитного договору від 17 жовтня 2013 року № 601285 в повному обсязі настав 17 липня 2014 року.

Підпунктом 6.2 Умов надання споживчих кредитів до вказаного кредитного договору передбачено, що у випадку прострочення клієнтом сплати або сплати не в повному обсязі чергового платежу за графіком, банк має право вимагати від клієнта додатково сплатити банку пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобов`язань ( а саме неповерненої чергової частини кредиту та /або несплачених процентів за користування кредитом), строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Для обчислення розміру пені застосовується подвійна облікова ставка Національного банку України, що діяла в період існування прострочених боргових зобов`язань. Пеня застосовується/розраховується в національній валюті щоденно за кожний день прострочення сплати відповідного платежу, обумовленого кредитним договором( включаючи день виникнення простроченої заборгованості та день фактичного погашення простроченої заборгованості) та сплачується клієнтом на відповідний рахунок банку.

Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України).

Як вбачається із розрахунку заборгованості за пенею, ПАТ «Фідобанк» просить стягнути пеню в розмірі 297 гривень 487 копійок за період з 31 січня 2014 року по 03 липня 2014 року.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню заборгованість за кредитом в розмірі 45 803 гривні 51 копійка та за пенею за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 297 гривень 48 копійок.

Вирішуючи вимоги про стягнення комісії за обслуговування кредитом в розмірі 8 430 гривень 52 копійки та пені за несвоєчасне погашення комісії в розмірі 300 гривень 04 копійок, колегія суддів виходить з наступного.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини 5 статті 11, частин 1, 2, 5, 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2 та 3 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини 8 статті 18, частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таку правову позицію Верховний Суд виклав в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 686/25972/14-ц.

Враховуючи зазначені вище законодавчі акти та правову позицію Верховного Суду, слід зробити висновок про те, що не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача комісія за обслуговування кредиту та пеня за несвоєчасне погашення комісії.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постанові від 27 березня 2019 року у справі № 358/1348/16-ц.

Посилання в апеляційній скарзі на безпідставність позовних вимог банку про стягнення кредитної заборгованості, оскільки позичальник не отримав досудову вимогу про дострокове повернення кредиту, є необгрунтованими оскільки в силу вимог статті 1050 ЦК України банк може реалізувати своє право на дострокове повернення кредиту безпосереднього в судовому порядку.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фідобанк» заборгованість за кредитним договором від 28 січня 2013 року № 013/ZB78OH/3/001 в сумі 4 769 (чотири тисячі сімсот шістдесят дев`ять) гривень 56 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 4 754 гривні 56 копійок, заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 7 гривень 50 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фідобанк» заборгованість за кредитним договором від 17 жовтня 2013 року № 601285 в сумі 46 100 (сорок шість тисяч сто) гривень 99 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 45 803 гривні 51 копійка, заборгованості за пенею за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 297 гривень 48 копійок.

Щодо судових витрат

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову до ОСОБА_1 та стягнення заборгованості за кредитними договорами з вказаного відповідача на користь позивача в сумі 50 863 гривні 05 копійок, що становить 83,44 відсотка від ціни позову (60955 гривень 30 копійок).

З платіжного доручення від 04 липня 2014 року № 219205462 вбачається, що позивач за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 609 гривень 55 копійок (а.с.3).

З квитанції від 22 серпня 2019 року № 64 вбачається, що відповідач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 914 гривень 33 копійки.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фідобанк» слід стягнути 508 гривень 60 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви.

З ПАТ «Фідобанк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 151 гривню 78 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Згідно частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фідобанк» слід стягнути 356 гривень 82 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 вересня 2014 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» заборгованість за кредитним договором від 28 січня 2013 року № 013/ZB78OH/3/001 в сумі 4 762 (чотири тисячі сімсот шістдесят дві) гривні 06 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 4 754 гривні 56 копійок, заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 7 гривень 50 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» заборгованість за кредитним договором від 17 жовтня 2013 року № 601285 в сумі 46 100 (сорок шість тисяч сто) гривень 99 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 45 803 гривні 51 копійка, заборгованості за пенею за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 297 гривень 48 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» 356 (триста п`ятдесят шість) гривень 82 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 09 жовтня 2019 року

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

І.М. Литвинюк