Головуючий в 1 інстанції Кулик С.В.
Доповідач Принцевська В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого суді Принцевської В.П.

суддів Биліни Т.І., Баркова В.М.

секретар Тулянкіна М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року у цивільній справі №263/3930/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення суми боргу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики-застави-поруки від 21.02.2012 року. Під час розгляду справи в суді позивачем неодноразового зменшувався розмір позовних вимог та в остаточній їх редакції позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 борг у розмірі 270000 грн. за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 25.03.2014 року, за яким на усунення порушень основного зобов`язання - договору позики-застави-поруки від 21.02.2012 року, відповідач визнала та зобов`язалася в строки та на умовах, визначених у договорі сплатити на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 270000 грн., яка утворилася станом на 21.03.2014 року.

В обґрунтування зазначив, що 21.02.2012 року між ним та ОСОБА_1 був укладений договір позики на суму 50000 грн. зі строком повернення - 21.08.2012 року, зі сплатою 6% за кожен місяць користування позикою по день повернення позики. При несплаті процентів у встановлений строк вони підлягають подальшій сплаті у розмірі 8% від суми боргу. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором ОСОБА_1 передано в іпотеку земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_4 не виконала свої зобов`язання за договором позики. У зв`язку з наведеним позивачем на адресу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за вих. № 01/625 направлено письмову вимогу про усунення порушення зобов`язання за договором займу від 21.02.2012 року у тридцятиденний строк шляхом сплати простроченої заборгованості у повному обсязі. У відповідь на вказану вимогу представником позивача ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 21.02.2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Рябоконь Ю.С., реєстраційний номер НОМЕР_1 , листом від 11.03.2014 року повідомлено позивача про неможливість задоволення вимог іпотекодержателя з підстав відсутності грошових коштів, боржник не заперечує проти укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя або розстрочення чи відстрочення сплати суми боргу. 25.03.2014 року між ОСОБА_2 (позикодавцем, іпотекодержателем) та ОСОБА_3 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_1 , укладено договір про задоволення вимог іпотеко держателя, згідно з яким на виконання вимоги ОСОБА_2 про усунення порушень основного зобов`язання від 21.02.2012 року, позичальник ОСОБА_1 визнала суму боргу за договором займу від 21.02.2012 року у розмірі 270000 гривень, яка утворилася станом на 21.03.2014 року та складається з наступного: суми позики - 50000 грн., процентів - 76000 грн., пені - 144000 грн. Вказану суму позичальник ОСОБА_1 зобов`язується повернути позикодавцю ОСОБА_2 щомісячними платежами у розмірі не менш, ніж по 20000 грн. на місяць, починаючи з 21.04.2014 року до 21.04.2016 року. У зв`язку з неповерненням вказаної суми позики утворилась заборгованість за договором у розмірі 270000 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на його користь.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року позов задоволено.

З даним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 і оскаржила його в апеляційному порядку. Вона посилалася на те, що суд не повно з`ясував обставини справи і ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просила скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В судове засідання відповідач ОСОБА_1 до суду не з`явилася, повідомлена про час і місце судового засідання телефонограмою, яка зареєстрована в журналі телефонограм за номером 1225, а також шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України на підставі ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» від 12.08.2014 року № 1632-VII та статті 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року № 1207-VII.

Позивач в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Третя особа - ОСОБА_3 до суду не з`явилася, повідомлена про час і місце судового засідання судовою повісткою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача з наступних підстав.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір від 25.03.2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , від імені якої діяла ОСОБА_3 , у встановленому законом порядку порядку недійсним не визнавався.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 18 липня 2012 року договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб`єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Статтями 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від сум позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Згідно ст.536 ЦК України за користування чужими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст.ст. 572, 575 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Судом правильно встановлено, що 21.02.2012 року між ОСОБА_2 (позикодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) був укладений договір позики, відповідно до якого позикодавець передає позичальнику грошові кошти в розмірі 50 000 грн. строком до 21.08.2012 року, зі сплатою 6% за кожен місяць користування позикою, які повинні виплачуватись не пізніше 21 числа кожного місяця, у разі невиплати даних процентів, вони повинні виплачуватись у розмірі 8% від суми боргу. Також п.1.4 договору передбачено, що у разі несвоєчасного повернення позики передбачена сплата пені в розмірі 0,5% від суми позики за кожен день прострочки, сплата 3% річних та інфляційних витрат.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором ОСОБА_1 передано в іпотеку земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Через неналежне виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за вищевказаним договором позики позивачем ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 30.01.2014 року за вих. № 01/625 направлено письмову вимогу про усунення порушення зобов`язання за договором займу від 21.02.2012 року у тридцятиденний строк шляхом сплати простроченої заборгованості у повному обсязі.

У відповідь на вказану вимогу позивача ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 21.02.2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Рябоконь Ю.С., реєстраційний номер 965, листом від 11.03.2014 року повідомлено позивача про неможливість задоволення вимог іпотекодержателя з підстав відсутності грошових коштів, боржник не заперечує проти укладення договору про задоволення вимог іпотеко держателя. Крім того, у вказаному листі міститься прохання про розстрочення чи відстрочення сплати суми боргу за договором позики від 21.02.2012 року.

25.03.2014 року між ОСОБА_2 (позикодавцем, іпотекодержателем) та ОСОБА_3 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_1 (позичальника, іпотекодавця), укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з яким на виконання вимоги ОСОБА_2 про усунення порушень основного зобов`язання від 21.02.2012 року, позичальник ОСОБА_1 визнала суму боргу за договором займу від 21.02.2012 року у розмірі 270000 гривень, яка утворилася станом на 21.03.2014 року та складається з наступного: суми позики у розмірі 50000 грн.; процентів у розмірі 76000 грн. за період з 21.08.2012 року по 21.03.2014 року із розрахунку - 50000 грн. х 8% : 100 х 19 міс.; пені в розмірі 144000 грн. з розрахунку 50000 грн. х 0,5% : 100 х 576 днів. Вказану суму позичальник ОСОБА_1 зобов`язується повернути позикодавцю ОСОБА_2 щомісячними платежами у розмірі не менш, ніж по 20000 грн. на місяць, починаючи з 21.04.2014 року до 21.04.2016 року.

Згідно з вимогами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом правильно встановлено, що відповідачем не надано доказів на спростування заявлених позовних вимог. Суд дійшов правильного висновку, що копії власноруч накреслених таблиць з зазначенням дат та сум виплат а також прізвищ - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не є належним доказом, що відповідач погасив заборгованість. В даних таблицях відсутні відомості про те, на виконання якого правочину вказані в них суми сплачені, чиї підписи містяться в таблицях.

Апеляційний суд вважає, що суд повно і всебічно дослідив обставини справи і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

Повний текст постанови виготовлено 27.05.2019 року.

Суддя