Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 753/1415/16-ц

провадження № 61-33558св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати

Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу КобелєваАлла Михайлівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року, ухвалене у складі судді: Лужецької О. Р., та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»), публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу

Кобелєвої А. М. про визнання договорів факторингу та відступлення прав вимоги недійсними, визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позову вказував, що 07 жовтня 2006 року між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк»

(далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту в розмірі 124 000 доларів США, зобов'язання за яким забезпечено згідно з договором іпотеки

від 27 жовтня 2006 року та передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладені договори факторингу та відступлення права вимоги, за умовами яких останньому відступлені права вимоги за вказаним кредитним договором

від 27 жовтня 2006 року.

Вказував, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва

від 14 листопада 2011 року стягнуто з нього на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 135 648 доларів США.

Позивач вважав, що договори факторингу та відступлення права вимоги є недійсними, оскільки між його сторонами фактично відбулась уступка права стягнення за рішенням суду, що можливо тільки з дотриманням процесуального порядку заміни сторони виконавчого провадження за ухвалою суду. Також зазначав про неправомірність реєстрації за новим кредитором права власності на предмет іпотеки.

За таких обставин позивач просив визнати недійсним договір факторингу № 2 від 13 лютого 2012 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» в частині відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 27 жовтня 2006 року; визнати недійсним договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 13 лютого 2012 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», в частині відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 27 жовтня 2006 року та договору іпотеки від 27 жовтня 2006 року на нерухоме

майно - квартиру АДРЕСА_1; визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. від 29 серпня 2015 року про державну реєстрацію права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру АДРЕСА_1.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року відмовлено в задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса щодо державної реєстрації права власності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем того, що відповідачами порушено вимоги чинного законодавства при укладенні договору факторингу та договору відступлення права вимоги, тому в силу вимог статей 203, 215 ЦК України вважав відсутніми підстави для задоволення позову.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Справа переглядалась апеляційним судом неодноразово.

В судовому засіданні представник позивача подав заяву про відмову від позовних вимог до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. про визнання незаконним рішень щодо реєстрації права власності.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2017 року прийнято відмову представника позивача від позовних вимог до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу КобелєвоїА. М. про визнання незаконними її дій та скасування державної реєстрації, додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року скасовано, а провадження в цій частині вимог закрито. Апеляційну скаргу

ОСОБА_4 відхилено, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року в частині відмови в задоволенні вимог про визнання договорів недійсними залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу апеляційний суд зазначив, що вирішуючи справу в частині вимог про визнання договорів недійсними, суд повно встановив обставини справи, дав належну оцінку наданим доказам, ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення скарги відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 квітня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2017 року в частині відмови у визнанні недійсним договорів і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано матеріали цивільної справи № 753/1415/16-ц з Дарницького районного суду м. Києва.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

05 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 753/1415/16-ц передано судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки на момент укладення ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» договорів факторингу та відступлення права вимоги за договором іпотеки, відбувався апеляційний перегляд справи за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором. На думку заявника, відступлення права вимоги щодо грошових коштів, стягнутих за рішенням суду не відповідає положенням закону, оскільки зміна кредитора у зобов'язанні після ухвалення судом рішення про примусове його виконання відбувається у визначеному процесуальним законом порядку шляхом заміни сторони на відповідній стадії цивільного процесу та вирішується виключно судом.

За таких обставин заявник вважає, що оскільки на момент укладення договору факторингу № 2 ТОВ «Кей-Колект» не стало правонаступником

ПАТ «УкрСиббанк» в установленому процесуальним законом порядку, то вказаний договір та договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором є недійсними.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу відповідачами не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 07 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 124 000 доларів США.

Зобов'язання за вказаним договором забезпечено укладеним між цими ж сторонами договором іпотеки від 27 жовтня 2006 року, згідно з яким позивачем передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

14 листопада 2011 року рішенням Шевченківським районним судом м. Києва стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 135 648 доларів США. Вказане рішення набрало законної сили 07 червня 2012 року, після його перегляду судом апеляційної інстанції.

Суди встановили, що 13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк»

та ТОВ «Кей-Колект» укладено договори факторингу та відступлення права вимоги, за умовами яких відступлені права вимоги за вказаними кредитним договором та договором іпотеки від 27 жовтня 2006 року.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору та відбувається шляхом укладення договору.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними договорів, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, з урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» під час укладання оспорюваних правочинів було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів.

Доводи касаційної скарги про неможливість відступлення права вимоги за договорами за наявності судового рішення про стягнення боргу відхиляються касаційним судом, оскільки існування невиконаного судового рішення про стягнення із заявника боргу за кредитним договором не позбавляє кредитора можливості відступити право вимоги за таким договором та договорами, укладеними в його забезпечення, оскільки зобов'язання за цими договорами позивачем не виконано, як наслідок - не припинено.

Крім того, такі доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та доводам апеляційної скарги, яким судами попередніх інстанцій дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, в частині позовних вимог про визнання договорів недійсними, ухвалили судові рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення процесуального права, що є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів попередніх інстанцій без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416, 418, 419, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року у нескасованій апеляційним судом частині та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Шипович Є. В. Синельников С. Ф. Хопта