П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2019 року місто Київ

справа № 761/38518/18

провадження №22-ц/824/1004/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Станішевської Б.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва, постановлену 31 жовтня 2018 року в складі судді Фролової І.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Одночасно подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на майно відповідача, а саме на машиномісце, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1; машиномісце, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; нежиле приміщення (магазин непродовольчих товарів), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 41, 1 кв.м.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2018 року відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту.

Не погоджуючись з такою ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі посилався на те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права.

Вважає, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів відчуження відповідачем свого майна, яке ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому твердження суду першої інстанції щодо ненадання позивачем доказів можливості відчуження нерухомого майна відповідачем суперечить нормам процесуального права, а забезпечити наявність таких доказів є неможливим.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

В судовому засіданні позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи повідомленим про день та час розгляду справи в установленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, а тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої у справі ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 8 343 446,68 грн.

Зазначав, що 30 грудня 2014 року між ним та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до якого він позичив відповідачу суму в розмірі 4 099 824,56 грн., що еквівалентно 260 000 доларів США по курсу НБУ на день укладення договору, а відповідач зобов'язався повернути суму позики до 30 листопада 2015 року. 23 грудня 2016 року до договору позики від 30 грудня 2014 року внесені зміни, відповідно до яких, відповідач зобов'язався повернути суму позики до 13 червня 2017 року.

Для забезпечення виконання умов договору позики від 30 грудня 2014 року між сторонами укладено договір іпотеки від 30 грудня 2014 року, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку позивачу групу нежитлових приміщень № 2, загальною площею 104, 00 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

23 грудня 2016 року до договору іпотеки від 30 грудня 2014 року внесені зміни, якими умови останнього приведено у відповідність до договору позики від 30 грудня 2014 року.

У зв'язку з невиконання ОСОБА_3 умов договору позики, у останнього виникла заборгованість розмірі 8 343 446,68 грн., яку просить стягнути в судовому порядку.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову зазначає, що відповідно до висновку з незалежної оцінки, вартість предмета іпотеки становить 2 963 300 грн., тоді як заборгованість відповідача становить 8 343 446, 68 грн.

У разі звернення стягнення на предмет іпотеки, він позбавлений можливості вимагати від ОСОБА_3 повернення решти суми заборгованості за договором позики. З метою недопущення порушення його права на повернення суми позики в повному розмірі, він не може здійснити задоволення своїх вимог в позасудовому порядку, а вимушений звернутися до суду про стягнення всієї суми заборгованості.

Крім того, відповідач ОСОБА_3 офіційно не працює, має значні борги перед іншими фізичними особами, тому має можливість здійснити відчуження належного йому майна, що позбавить позивача можливості повернути повну суму заборгованості за договором позики та в подальшому, у разі задоволення його позовних вимог, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 149-150, 153 ЦПК України, зазначаючи, що позивачем не надано доказів необхідності застосування заходів забезпечення позову, зокрема, не доведено існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, що свідчить про безпідставність вимог заяви.

З даним висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки такий відповідає дійсним обставинам справи та ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 ст. 150 ЦПК України).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Виходячи з сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства, вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об'єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_2 обґрунтовує вимоги необхідністю не допустити відчуження цього майна.

Проте, метою забезпечення позову є попередження реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за встановлених обставин відсутні підстави для накладення арешту на нерухоме майно, оскільки відсутні підстави уважати, що відповідач ОСОБА_3 має намір розпорядитися цим майном з метою невиконання або утруднення фактичного виконання можливого судового рішення.

Твердження апеляційної скарги на неврахування судом того, що на даний час відповідач ОСОБА_3 не працює та має значні борги перед іншими фізичними особами, тому зазначена обставина підтверджує відсутність у відповідача фінансової можливості виконати рішення суду у разі задоволення позову, колегія суддів визнає такими, що не обґрунтовують наявність підстав для забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки зі змісту заяви та матеріалів справи не вбачається, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Оскільки заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому, матеріали справи не містять даних про вартість всього належного відповідачу ОСОБА_3 нерухомого майна, на яке позивач ОСОБА_2 просить накласти арешт, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених процесуальним законом підстав для задоволення заяви.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 371,367, 374, 375, 381-384, 390, 435 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2018 року про відмову у забезпеченні позову - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 22 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус