Єдиний унікальний номер судової справи № 2-4713/2009
Провадження № 22-ц/812/1503/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 вересня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Цуркан І.І.,

за участю представника заявника - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2019 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Коваленком І.В., повний текст складено цього ж дня, за заявою ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у цивільній справі за позовом закритого акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та товариства з обмеженою відповідальністю «Ікар» про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заяви зазначав, що у червні 2009 року ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є АТ «ПУМБ», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ТОВ «Ікар» про стягнення боргу за договором поруки.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2009 року, з урахування ухвали про виправлення описки, стягнено на користь АТ «ПУМБ» в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заборгованість за договорами поруки в розмірі 25 668 493,44 грн., а також 1700,00 грн. судового збору та 250, 00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення процесу, а всього 25670443,44 грн.

На підставі вищенаведеного рішення суду першої інстанції Ленінським районним судом м. Миколаєва видано виконавчі листи, зокрема виконавчий лист відносно боржника ОСОБА_2 та виконавчою службою відкрито виконавче провадження.

Посилаючись на те, що 27 лютого 2019 року ним були внесені грошові кошти на рахунок позивача з призначенням платежу « Погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №7.3-70 від 23 квітня 2007 року відповідно до договору поруки №7.3-70/П-1 від 28 серпня 2007 року», на підтвердження чого надав лист АТ «ПУМБ» про припинення зобов`язань, в зв`язку з виконанням, проведеним належним чином, заявник просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №2-4713/2009 виданий Ленінським районним судом м. Миколаєва 23 листопада 2010 року про стягнення на користь АТ «ПУМБ» в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заборгованість за договорами поруки в розмірі 25668493,44 грн., а також 1700,00 грн. судового збору та 250, 00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення процесу, всього 25670443,44 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2019 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_2 подав на неї апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судом було порушено строки розгляду даної заяви, боржників та стягувачів не було повідомлено про дату, час та місце розгляду справи, оскаржувана ухвала прийнята судом 21 липня 2019 року у неділю, тобто в неробочий день суду, містить недостовірну інформацію про повідомлення про судове засідання сторін належним чином. Крім того, зазначав, що судом взагалі не надано оцінку відзиву представника банку по даній заяві.

За такого просив про її скасування та прийняти нове судове рішення, яким його заяву задовольнити в повному обсязі.

Правом на подачу відзиву АТ «ПУМБ» не скористався.

У судовому засіданні в апеляційній інстанції представник боржника апеляційну скаргу підтримала, просила про її задоволення.

Представник стягувача, боржники ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

В силу ст.372 ЦПК України справу розглянуто без їх участі.

Заслухавши доповідь судді, представника боржника, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Вирішуючи справу на підставі наявних у суду даних, суд першої інстанції виходив з того, що учасники справи повідомлялися судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суд не повідомили, їх неявка не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження.

Проте повністю погодитися з таким висновком неможливо.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За приписами ст.432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Частиною 3 ст.432 ЦПК України передбачено, що суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що про судове засідання 19 липня 2019 року ні ОСОБА_2 , ні інші учасники справи не були повідомлені належним чином, оскільки матеріали справи не містять доказів їх належного сповіщення про час та місце розгляду справи.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права доступу до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у справі №295/5011/15.

Оскаржувана ухвала постановлена судом 21 липня 2019 року, який є вихідним днем. Відповідно до довідки секретаря судового засідання учасники справи до суду 21 липня 2019 року не з`явилися, в той же час матеріали справи не містять відомостей щодо направлення їм судових повісток на вказану дату.

Перебування судді на чергуванні 21 липня 2019 року, у зв`язку з проведенням позачергових виборів до Верховної Ради України, не надавало йому право проводити розгляд цивільної справи цього ж дня.

З врахуванням викладеного, аргументи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права є слушними.

А відтак, судом першої інстанції при постановленні ухвали були порушені норми процесуального права, оскільки справу було розглянуто за відсутності заявника та решти учасників справи, не повідомлених належним чином про дату, час та місце судового розгляду, що є безумовною підставою для скасування ухвали суду відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України.

Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку, що заява ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно із ч.1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2009 року, з урахування ухвали про виправлення описки, на користь АТ «ПУМБ» стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заборгованість за договорами поруки в розмірі 25 668 493,44 грн., а також 1700,00 грн. судового збору та 250, 00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення процесу, а всього 25670443,44 грн.

Вищенаведене рішення суду у встановленому законом порядку не оскаржувалось, набрало законної сили та є обов`язковим для виконання.

На виконання вищезазначеного рішення суду Ленінським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист № 2-4713/2009 від 23 листопада 2010 року, який в подальшому було пред`явлено до виконання (т.1 а.с129).

Постановою головного державного виконавця від 22 грудня 2010 року відкрито виконавче провадження щодо боржника Малиновського (т.1 а.с.149)

30 листопада 2011 року даний виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п.2 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» (чинного на час повернення) (т.1 а.с.151).

20 листопада 2013 року ПАТ «ПУМБ» повторно звернувся з заявою про відкриття виконавчого провадження.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України - Рагімовою А.Н. від 27 листопада 2013 року відмовлено у прийнятті виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження (т.1 а.с.127).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2014 року визнано неправомірною та скасовано вищенаведену постанову. Зобов`язано уповноважену посадову особу відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України вирішити питання про прийняття до виконання виконавчого листа №2-4713/2009, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва 23 листопада 2010 року (т.1 а.с.171-173).

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Рагімової А.Н. від 18 квітня 2014 року відкрито виконавчого провадження № 43011775 за виконавчим листом № 2-4713, виданим 23 листопада 2010 року Ленінським районним судом м. Миколаєва, відносно боржника ОСОБА_2 (т.1 а.с.221).

Відповідно до постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченка Д.Є. від 15 липня 2019 виконавчий лист повернуто стягувачу з підстав, передбачених п.п. 2, 5 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного) та роз`яснено стягувачу право повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Зазначений принцип також закріплений і у ст. 18 ЦПК України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, зокрема виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно ч.1 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

За змістом ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» початком примусового виконання рішення є винесення виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого документа, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно положень ч.2 ст.432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, та матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання).

З сукупного аналізу положень цієї статті вбачається, що виконавчий лист визнається таким, що не підлягає виконанню у тому разі, якщо для його видачі не було передбачених законом підстав, або якщо він виданий на примусове виконання зобов`язання, яке вже припинено добровільним виконанням повністю або частково.

Звертаючись до суду з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню боржник зазначав, що ним добровільно виконано зобов`язання за кредитним договором. На підтвердження чого надав лист АТ «ПУМБ» від 27 лютого 2019 року № КНО - 61.1.1/32, із змісту якого вбачається, що зобов`язання за договором поруки № 7.3-70/П-1 від 23.08.2007 із додатковими угодами до нього, укладеного між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 припинені відповідно до ст. 599 ЦК України, у зв`язку із їх виконанням, проведеним належним чином (т.2 а.с.12,27).

До суду апеляційної інстанції на підтвердження зазначених обставин надано копію додаткової угоди №1 до договору поруки №7.3-10/П-1 від 23 серпня 2007 року, підписану АТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 27 лютого 2019 року.

За умовами цієї угоди сторони дійшли взаємної згоди та виклали п.1.2,1.3 статті 1 та п.2.1 статті 1 Договору поруки№7.3-10/П-1 від 23 серпня 2007 року в наступній редакції:

1.2.Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань боржника в обсязі еквівалентному 33 4000 доларів США. Відповідальність поручителя обмежується лише зазначеною сумою, понад цю суму поручитель не несе ніякої відповідальності за зобов`язаннями боржник.

1.3. У разі порушення боржником зобов`язань, Боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

2.1. порука за цим Договором забезпечується виконанням зобов`язань боржника перед кредитором, за кредитним договором №7.3-70 від 23 квітня 2007 року, укладеного між ТОВ «ІКАР» (ідентифікаційний код юридично особи 13844722) з усіма змінами та доповненнями до нього, а саме зобов`язань зі сплати частини плати за кредитом в розмірі еквівалентному 33 400 доларів США.

Інші умови договору поруки залишаються без змін.

На підтвердження сплати коштів у розмірі визначеному додатковою угодою надано квитанцію від 27 лютого 2019 року.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

За ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13.06.2007 року № 8 передбачено, що за змістом ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

З набуттям законної сили рішення суду про стягнення із ОСОБА_2 вищезазначеної заборгованості та відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом, виданого на підставі рішення суду, останній набув статусу боржника у виконавчому провадженні і припинив, тим самим, статус поручителя за кредитним договором на вказану суму заборгованості.

Звертаючись до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню ОСОБА_2 не прийняв до уваги, що його зобов`язання сплатити суму боргу виникло не з договору чи іншого правочину, як передбачено п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України, а у відповідності до актів цивільного законодавства - з рішення суду, тобто у відповідності до ч.5 ст.11 ЦК України.

Виходячи із вищенаведених вимог закону, виконавчий лист може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, зокрема якщо у боржника відсутній обов`язок виконувати рішення суду.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2009 року боржником ОСОБА_2 не виконано, укладення додаткової угоди до договору поруки та сплата на користь ПАТ «ПУМБ» 33400 дол. США не є свідченням такого виконання судового рішення, а відтак відсутні підстави вважати обґрунтованою подану ним заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Доводи апеляційної скарги про визнання виконання ОСОБА_2 зобов`язань та відсутність претензій до нього ПАТ «ПУМБ» не заслуговують на увагу, оскільки не можуть слугувати підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню з огляду на те, що на стадії примусового виконання рішення відсутність обов`язку боржника у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником, має наслідком закінчення виконавчого провадження відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження", а не визнання виконавчого листа, що не підлягає виконанню.

З врахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, у розумінні вимог ст. 432 ЦПК України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково та ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є, зокрема, неправильне застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Таким чином, ухвала Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2019 року постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, відтак підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів - 2 особи, щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ, суд першої інстанції був позбавлений можливості розглянути заяву ОСОБА_2 у строки визначені, передбачені ч.3 ст.432 ЦПК України. А відтак аргументи апеляційної скарги щодо тривалого розгляду справи хоча і доречними, проте не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2019 року скасувати та прийняти нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

______________________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2019 року.