МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 490/4863/19
Провадження № 22-ц/812/1636/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Серебрякової Т.В., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенко О.С.,

за участю - позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2019 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Коваленко І.В. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа - Садово - виноградарське товариство «Зоря» про визнання незаконним та скасування рішення міської ради,-

В С Т А Н О В И В :

В червні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів, в якій просить визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради від 09.04.2019 за № 51/108 «Про передачу у власність земельної ділянки громадянину по Інгульському району», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та надано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку НОМЕР_1 загальною площею 619 кв. м. для ведення садівництва у складі СВТ «ЗОРЯ».

Позов обґрунтовано тим, що рішенням міської ради від 18.10.2018 № 42/76 позивачці було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо надання у власність земельної ділянки № НОМЕР_1 орієнтованою площею 615 кв. м. із земель комунальної власності, з метою передачі у власність для ведення садівництва в СВТ «Зоря». Відповідно до довідки СВТ «Зоря» від 30.08.2017 року № 17 позивачка є членом СВТ «Зоря» та має в користуванні зазначену ділянку.

Під час виготовлення необхідних документів для оформлення права власності на земельну ділянку вона дізналась про прийняття Рішення Миколаївською міською радою від 09 квітня 2019 року №51/108 «Про передачу у власність земельної ділянки громадянину по Інгульському району», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку № НОМЕР_1 загальною площею 619 кв. м. для ведення садівництва у складі СВТ «Зоря». Вважає прийняте рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

23 серпня 2019 року позивачка подала заяву про забезпечення позовної заяви шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим № :03: 070:0008, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 та заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної земельної ділянки.

03 липня 2019р. позивачці стало відомо про те, що на підставі рішення Миколаївської міської ради № 51/108 від 09.04.2019р. відповідач здійснив реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку. В зв`язку з цим нею подано доповнення до позовної заяви щодо припинення права власності відповідача на земельну ділянку з кадастровим номером :03:070:0008 НОМЕР_1 орієнтовною площею 615 кв.м в СВТ «Зоря».

Посилаючись на те, що є підстави вважати, що спірна земельна ділянка, що знаходиться у користуванні позивача, без її відома та згоди може бути відчужена на користь третіх осіб, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :03:070:0008 НОМЕР_1 орієнтовною площею 615 кв.м в СВТ «Зоря» та заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної земельної ділянки..

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим № :03:070:0008 , розташовану за адресою: земельна ділянка АДРЕСА_3 та встановлено заборону сторонам та іншим особам вчиняти дії щодо відчуження земельної ділянки.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу суду та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 не визнала доводи апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши суддю - доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу у справі, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з приписами частини 2 статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати рішення міської ради про передачу у власність земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2 , так як їй згідно рішення Миколаївської міської ради № 42/76 від 18.10.2018р. було надано дозвіл для виготовлення проекту землеустрою щодо надання у власність тієї ж земельної ділянки.

Суд дійшов висновку, що заявлений позивачем спосіб забезпечення позову є взаємопов`язаним з предметом спору, що заява про забезпечення позову в достатній мірі обґрунтована необхідністю забезпечення позову, позивачем викладено свої доводи щодо можливості настання несприятливих наслідків у разі незабезпечення позову, а зазначені позивачем підстави та вид забезпечення позову є співмірними з пред`явленими вимогами, обраний позивачем вид забезпечення позову не порушує прав і охоронюваних законом інтересів відповідачів чи третіх осіб, а тому заява підлягає задоволенню шляхом накладення арешту на земельну ділянку з встановленням заборони на вчинення дій з її відчуження.

Висновки суду щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини.

Переглядаючи ухвалу суду, колегія суддів виходить з того, що метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Частина 7 статті 153 ЦПК України передбачає, що в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.

Пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року зобов`язує суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, тільки пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача та відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Тобто, вирішуючи дане питання суд повинен враховувати інтереси всіх учасників процесу, в тому числі позивача і відповідача.

Позивачкою у даній справі заявлено вимогу про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради від 09 квітня 2019 року № 51/108 «Про передачу у власність земельної ділянки громадянину по Інгульському району», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та надано у власність ОСОБА_2 у власність земельну ділянку НОМЕР_1 загальною площею 619 кв. м для ведення садівництва у складі СВТ «Зоря».

В подальшому позивачка звернулася до суду з заявою про збільшення позовних вимог, в якій крім раніше заявлених позовних вимог просила також припинити право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на цю земельну ділянку.

Аналіз зазначених норм права та обставин, викладених в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, свідчить про те, що фактично позивачкою заявлено позов, що виник із приводу нерухомого майна, а саме земельної ділянки з кадастровим номером :03:070:0008 НОМЕР_1 орієнтовною площею 615 кв. м, що розташована в СВТ «Зоря».

Із тексту заяви про забезпечення позову вбачається, що позивачка просила накласти арешт саме на цю земельну ділянку.

Положення ст. 149 діючого ЦПК України на відміну від положень ст. 151 ЦПК України в старій редакції передбачають, що забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити не тільки виконання рішення суду, але й ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Враховуючи зазначене, а також підстави заявленого позову, що виник із приводу нерухомого майна, а саме земельної ділянки з кадастровим номером :03:070:0008 НОМЕР_1 орієнтовною площею 615 кв.м, що розташована в СВТ «Зоря», згідно якого відповідач ОСОБА_2 заперечує право позивача на цю земельну ділянку, що свідчить про існування реального спору між сторонами, направленого на зміну права власності на зазначену спірну земельну ділянку, суд обґрунтовано дійшов висновку, що обраний позивачкою спосіб забезпечення позову відповідає вимогам співмірності, а не вжиття заходів забезпечення позову, може ускладнити або зробити неможливим виконання у подальшому рішення суду у разі задоволення позову ОСОБА_1 . При цьому колегія суддів враховує і те, що не забезпечення позову може також ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду.

Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним, як на практиці, так і за законом (Кудла проти Польщі, N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, Міфсуд проти Франції [GC], N 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі (Дорани проти Ірландії) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Крім того, слід зазначити, що закон не містить застережень щодо неможливості застосування такого способу забезпечення позову, як заборона відчуження майна, до позовів не майнового характеру. Тобто, такий спосіб забезпечення з урахуванням конкретних обставин по справі може застосовуватися для забезпечення позовів як майнового, так і не майнового характеру у випадках, якщо потрібно обмежити право особи вчиняти певні фактичні чи юридичні дії, що стосуються нерухомого майна, з приводу якого заявлено позов.

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:070:0008 НОМЕР_1 орієнтовною площею 615 кв. м, що розташована в СВТ «Зоря», на яку накладено арешт, не є предметом спору у даній справі, що обраний спосіб забезпечення позову не є співмірним із заявленими позовними вимогами, що позивачкою не заявлено вимог про витребування майна, а тому заявлений позов є позовом не майнового характеру, що на думку апелянта унеможливлює застосування такого способу забезпечення позову, як арешт майна, не відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює питання забезпечення позову, наведеним вище, а тому не є підставою для скасування чи зміни ухвали суду.

Не є підставою для скасування ухвали суду також доводи апеляційної скарги про не врахування судом того, що оскаржуване позивачем рішення Миколаївської міської ради від 09.04.2019 за № 51/108 є нормативним актом індивідуальної дії, який після реалізації вичерпав свою дію, тому його скасування жодним чином не відновить право власності попереднього власника - територіальної громади міста Миколаєва, не говорячи вже про позивача, у якої такого права і не було, так як земельну ділянку передано із комунальної власності у приватну власність апелянта, що виходячи з приписів статей 116, 118 ЗК України, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, що фактично вказує про відсутність обтяжень земельної ділянки у такому випадку, що Верховний Суд у постанові по справі №509/4722/16-а дійшов висновку, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не покладає на раду обов`язку (не є підставою для виникнення зобов`язання перед особою, яка розробила проект землеустрою) щодо надання цієї земельної ділянки у власність (у розвиток висновку Великої Палати Верховного Суду (постанова від 30.05.2018 року у справі №826/5737/16) про те, що надання дозволу вповноваженим органом місцевого самоврядування на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності не означає позитивного рішення про передачу її у користування, а направлене на ідентифікацію земельної ділянки, яка в подальшому може стати предметом передачі, оскільки дані доводи апеляційної скарги стосуються обґрунтованості заявлених позовних вимог. В той час, як закон та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року зобов`язують суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, тільки пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача та відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Питання про обґрунтованість чи необґрунтованість заявлених позовних вимог не вирішується судом на даній стадії.

Надані учасниками справи докази, а також заперечення відповідача як проти задоволення позову, так і проти забезпечення позову, свідчать про наявність між сторонами реального спору щодо зазначеної в ухвалі суду про забезпечення позову земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги про не врахування судом наявної в матеріалах справи ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 21 вересня 2017 року по справі №489/3476/17, якою було задоволено заяву апелянта та забезпечено його позов шляхом заборони СВТ «Зоря» вирішувати питання щодо передачі земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 619 кв. м. в користування членам товариства однак її все ж таки було надано ОСОБА_1 , також не є підставою для скасування ухвали суду, так як ухвала суду від 21 вересня 2017р. виносилася по іншій справі, розгляд якої згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень вже закінчився ухваленням Ленінським районним судом м. Миколаєва рішення від 17 квітня 2018 року.

Не врахування судом на думку апелянта ухвали слідчого судді Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25 липня 2019 року у справі №489/1043/18, яким не виявлено обставин для накладення арешту на майно апелянта, так як йому не перешкоджають користуватися нею сторонні особи, також не є підставою для скасування ухвали суду, так як в кримінальній справі вирішувалося питання стосовно відповідності заявлених вимог положенням ст. 170 КПК України та 98 КПК України, тобто необхідності збереження речових доказів, а в даному випадку у цивільній справі метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого і забезпечення позову спрямовано саме проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його і таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Інші доводи апеляційної скарги направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку у їх сукупності.

Таким чином, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для скасування ухвали суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2019 року