22-ц/812/938/19Провадження № 22-ц/812/938/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Бондаренко Т.З.,

суддів - Темнікової В.І., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Біляєвої В.М.,

за участю: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 487/4651/18 за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухваленого 25 березня 2019 року під головуванням судді - Бобрової І.В., в приміщенні того ж суду по справі за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.

Позивач зазначав, що ОСОБА_3 є його колишньою дружиною, яка зареєстрована та проживає у спірній квартирі з 2004 року. У зв`язку з тим, що шлюб між подружжям розірвано, вважає, що вона не є більше членом його сім`ї, а тому у неї відсутні підстави проживати в зазначеній квартирі.

Посилаючись на вказане ОСОБА_2 просив суд усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення з належної йому квартири АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 25 березня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу не позбавляє колишніх членів сім`ї права користування житлом і не є підставою для виселення.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на необґрунтованість оскаржуваного рішення, яке ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що квартира придбана до шлюбу з відповідачкою та належить йому на праві приватної власності, яке є непорушним. Проте, проживання в цьому житлі відповідачки чинить йому перешкоди в розпорядженні своїм майном та порушує його права власника.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, що відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 08 листопада 2003 року, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 (а.с.8-10).

Право власності на вказану квартиру, як нерухоме майно, позивачем зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №72775998 від 10 листопада 2016 року (а.с.11-12.).

Згідно довідки №1085 від 02 липня 2018 року, у зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 (колишня дружина позивача) з 16 липня 2004 року та ОСОБА_4 (донька позивача) з 19 серпня 2004 року (а.с.15-16).

Шлюб між сторонами по справі розірваний рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2016 року (а.с.13-14).

Обґрунтовуючи позовні вимоги про виселення, позивач ОСОБА_2 посилався на те, що шлюб з відповідачкою розірвано і на даний час вона не є його членом сім`ї, а тому і підстави для проживання в належній йому квартирі відсутні.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Способи захисту порушеного майнового права встановлені положеннями ст. 16 ЦК України, де зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Серед іншого в статті міститься посилання на можливість суду захисту цивільного права або інтересу іншим способом, що встановлений договором, або законом, чи судом у визначених законом випадках.

Позивачем способом захисту порушеного права обрано такий спосіб, як виселення із займаного житлового приміщення. Таким чином, спірні правовідносини підлягають регулюванню не тільки нормами ЦК України щодо захисту права власності, а і нормами ЖК України щодо виселення.

Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно до ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Положеннями ст. 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

З обставин справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 вселилась в квартиру АДРЕСА_1 , як член сім`ї позивача ОСОБА_2 , в зв`язку з чим набула з ним рівне право користування вказаним житловим приміщенням.

Відповідно до положень статті 156 ЖК Української РСР встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Таким чином, обставина розірвання шлюбу та припинення сімейних відносин з відповідачкою, на що посилається позивач, відповідно до наведеного закону не є підставою для втрати права відповідачкою, як колишнього члена сім`ї позивача права на проживання в зазначеній квартирі.

Разом із тим, підстави виселення членів сім`ї власника житла врегульовані нормами статті 157 ЖК УРСР установлено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з частиною першою статті 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Проте на обставини вказані в зазначеній правовій нормі, як на підставу виселення позивач не посилався та відповідних доказів не надавав.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вказаних обставин ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з обставинами на які посилається позивач, як на підставу виселення відповідачки, законодавець не пов`язує підстави виселення з житлового приміщення. Доказів на підтвердження обставин передбачених положеннями ст. 116 ЖК України, позивач суду не надавав. Тому районний суд, правильно відмовив в задоволенні позову.

Рішення має відповідати положенням ст. 2 ЦПК України.

Відповідно до 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 263 ЦПК України, правильно встановив обставини справи та характер спірних правовідносин, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права та підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги стосовно порушення права власності позивача фактичним проживанням відповідачки в належній йому квартирі, не можна прийняти до уваги.

Так, відповідачка вселилась в спірне житлове приміщення в порядку встановленому законом, в зв`язку з чим набула право користування вказаним приміщенням.

Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, право власності не є абсолютним, а тому вселення відповідачки у спірну квартиру, належну позивачу на праві власності, у законний спосіб та набуття в зв`язку з цим права користування цією квартирою, свідчить про відсутність факту порушення права власності позивача на це нерухоме майно (квартиру). За такого посилання в апеляційній скарзі на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є безпідставними.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», не є прийнятним, оскільки норми вказаного закону не регулюють спірні правовідносини, а саме не встановлюють підстави та порядок виселення осіб із займаних житлових приміщень.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та давали підстави вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не містить.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 25 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 27 травня 2019 року.

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Т.В.Крамаренко