Єдиний унікальний номер 448/1629/19
Провадження № 2/448/791/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
28.12.2019 року м.Мостиська
Єдиний унікальний номер 448/1629/19
Провадження № 2/448/791/19
Мостиський районний суд Львівської області в складі:
головуючий суддя Білоус Ю.Б.,
секретаря судового засідання Романченко І.А.,
відповідачка ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
сторони по справі, - не з`явились,
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а також зняття такої з реєстраційного обліку. В обґрунтування зазначеного позову покликається на те, що вона являється власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стверджує, що в даному житловому будинку зареєстрована, проте тривалий час не проживає ОСОБА_2 , відповідачка по справі. Вказаний будинок відповідачка покинула добровільно, забравши усі свої речі.
Покликається на те, що через формальну прописку відповідачки, вона змушена нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, також не в змозі через наведені обставини оформити субсидію, тощо.
Стверджує, що факт не проживання відповідачки в належному їй на праві власності житлового будинку підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 03.10.2019 року.
ІІ. Позиція учасників справи
Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, однак подала на адресу суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення по даній справі та просить справу слухати у її відсутності.
Відповідачка відзив на позов не подала.
Окрім цього, відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку по місцю її реєстрації, причин неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи не подавала.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою судді від 08.11.2019 року було постановлено проводити розгляд справи у загальному позовному провадженні.
Ухвалою суду від 28.11.2019 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Оскільки відповідачка була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання (стаття 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК)), в судове засідання не з`явилася, а представник позивача не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, судом 28.12.2019 року постановлено ухвалу про заочний справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК.
ІV. Обставини справи, встановлені судом.
Судом встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , позивачці по справі, що стверджується матеріалами справи.
Із акту обстеження матеріально побутових умов проживання ОСОБА_1 від 03.10.2019 року, відомо, що в житловому будинку, що по АДРЕСА_1 зареєстрована відповідачка ОСОБА_2 , однак така з 2011 року в даному будинку не проживає.
Відповідно до довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області, ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Водночас відповідачка ОСОБА_2 зареєстрованим/знятим з реєстрації за вказаною вище адресою, не значиться.
V. Застосоване судом законодавство та висновки суду.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно положень ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Виходячи зі змісту положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу в спосіб, передбачений цією нормою Закону, або у спосіб передбачений договором чи законом.
Згідно із ч.4 ст.9 Житлового кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За змістом ст.71 ЖК, яка встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до ст.72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно роз`яснень, викладених у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання.
Таким чином, системний аналіз ст.ст.71, 72 ЖК дозволяє дійти висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за наявності двох обов`язкових умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такої відсутності.
За змістом ст.ст.317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд.
Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку.
Згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
З урахуванням викладеного судом на підставі безпосередньо досліджених доказів, встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 протягом тривалого часу, починаючи з 2011 року не проживала за місцем своєї реєстрації в будинку що у АДРЕСА_1 .
Вказаний висновок суду не був спростований під час судового розгляду відповідачкою ОСОБА_2 за відсутності наданих нею заперечень (відзиву) проти позову та доказів та їх обґрунтування.
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідачка по справі ОСОБА_2 не проживає в жилому приміщенні за адресою свого зареєстрованого місця проживання більше шести місяців.
Крім того, судом встановлено, що підстави не проживання відповідачки в будинку ОСОБА_1 не пов`язані із перебуванням останньої у довготривалому відрядженні; здійсненням нею догляду за особою, яка проживає в іншому населеному пункті та не обумовлені неправомірною поведінкою позивачки, яка набула право власності на житловий будинок у передбаченому законом порядку та не вчиняла дій, спрямованих на неправомірне позбавлення відповідачки житла.
Будь-яких інших поважних причин не проживання в належному позивачці ОСОБА_1 житловому будинку відповідачкою наведено не було.
Періодичного, в тому числі короткочасного повернення відповідачки для проживання до будинку позивачки ОСОБА_1 , а також наявних домовленостей між сторонами про можливість відповідачки повернутися для проживання до вказаного будинку, судом під час розгляду справи також не встановлено.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (п.36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії») концепція «житла» за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинити захист на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (п.63 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року).
З урахуванням зазначеного, приймаючи до уваги, що відповідачка ОСОБА_2 з 2011 року не проживає у належному позивачці житловому будинку, суд приходить до висновку про втрату інтересу відповідачки до житлового приміщення за місцем її реєстрації - житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно із ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до положень ч.1, 3 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Щодо вимоги позивачки ОСОБА_1 про зняття відповідачки з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою реєстрації такої, то суд наголошує на тому, що зазначена вимога задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням після набрання законної сили є підставою для зняття її з реєстраційного обліку відповідним державним органом.
На підставі викладеного, встановивши обставини, якими обґрунтовується позов, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
VI. Розподіл судових витрат між сторонами.
Враховуючи думку позивачки ОСОБА_1 та виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесений позивачкою ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768, 40 грн., слід залишити за останньою.
Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 264, 265, 268, 280-282 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 , належного на праві приватної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні решти позовних вимог позивачки ОСОБА_1 відмовити.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільного процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Мостиський районний суд Львівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Ю.Б. Білоус

Рішення набрало законної сили «___»___________ 20 р.

Суддя Ю.Б. Білоус

Відомості щодо учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідачка: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення виготовлено 08.01.2020року.