Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 753/23697/16

провадження № 61-32205св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - комунальне підприємство «Київський метрополітен»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу комунального підприємства «Київський метрополітен» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О.,

Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У грудні 2016 року комунальне підприємство «Київський метрополітен» (далі - КП «Київський метрополітен») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду та за договором на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування орендованого нерухомого майна.

Позовна заява мотивована тим, що 21 жовтня 2008 року ГУ комунальної власності міста Києва в.о. КМР (КМДА), КП «Київський метрополітен» та фізичної особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір

№ 294-Упр/ДВ/-08 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 301.

Відповідно до акта приймання-передачі нерухомого майна від 03 травня 2012 року, який є додатком до договору, орендодавець ГУ комунальної власності міста Києва в.о. КМР (КМДА) передав, а орендар суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_2 прийняла в орендне користування згідно з договором частину переходу, що перебуває на балансі КП «Київський метрополітен», загальною площею 5,0 кв.м, розташовану за адресою: місто Київ, станція метро «Осокорки» (вестибюль № 2).

Згідно з пунктом 9.1 договору, він є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 01 квітня 2012 року до 29 березня 2015 року.

У зв`язку з тим, що орендар продовжував користуватись орендованим майно після закінчення терміну дії договору, його 18 жовтня 2016 року було примусово виселено з орендованого майна, а огороджуючі конструкції демонтовано, відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 21 грудня 2015 року у справі № 910/27425/15, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07 червня 2016 року.

У зв`язку з тим, що відповідач не сплачувала орендну плату за період з червня 2015 року по 18 жовтня 2016 року, виникла заборгованість по орендній платі, яку позивач проси стягнути з відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції:

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 червня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП «Київський метрополітен» заборгованість по орендній платі за договором про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 03 травня 2012 року № 301 (в редакції угоди від 03 травня 2012 року № 1 про внесення змін до договору оренди від 21 жовтня 2008 року № 294-Упр (ДВ)-08) та штрафні санкції, а саме: суму основного боргу (з урахуванням індексу інфляції відповідно до умов договору) 54 237,65 грн, пеню у сумі 4 657,60 грн та 3 % річних з простроченої суми - 508,66 грн та заборгованість і штрафні санкції за договором від 16 липня 2010 року № В-40-10 на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування орендованого нерухомого майна, а саме: суму основного боргу - 5 545,95 грн пеню у сумі

1 101,20 грн та 3 % річних у сумі 128,09 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП «Київський метрополітен» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 378,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із їх доведеності.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з КП «Київський метрополітен» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 515,80 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що по закінченню дії вищезгаданого договору відповідач фактично припинила використання вищезгаданого орендованого майна, внаслідок чого припинився обов`язок по сплаті витрат, пов`язаних з його орендою та обов`язку по сплати коштів по його обслуговуванню.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

25 вересня 2017 року КП «Київський метрополітен» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року та залишити в силі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 червня 2017 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутність прибутку у відповідача протягом спірного періоду, не означає, що вона не здійснювала підприємницьку діяльність і ніяким чином не підтверджує відсутність відповідачки на об`єкті оренди.

Доводи інших учасників справи:

27 жовтня 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, у якому просить рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня

2017 року залишити без змін..

Рух касаційної скарги та матеріалів справи:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Дарницького районного суду міста Києва.

У жовтні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 07 червня 2019 року № 637/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-32205св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 07 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду:

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України у редакції, чинній на момент пред`явлення позову, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Звертаючись із цим позовом, позивач просив стягнути заборгованість за договором про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 03 травня 2012 року № 301 укладеним між ГУ комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради та фізичної особою-підприємцем ОСОБА_2 та за договором від

16 липня 2010 року № В-40-10 на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування орендованого нерухомого майна, укладеним між КП «Київський метрополітен» та приватним підприємцем ОСОБА_2

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо господарського договору, яким було опосередковано зобов`язальні правовідносини сторін спору.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Зазначений правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 провадження № 12-294гс18.

Ураховуючи, що зміст правовідносин сторін у справі, яка переглядається, виникли з господарського договору, цей спір за своїм предметним складом підвідомчий господарській юрисдикції.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги:

Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України підставою для скасування рішення повністю або частково із закриттям провадження в справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині є порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушення норм процесуального права, що в силу частини другої статті 414 ЦПК України є підставою для їхнього скасування із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 400, 414, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу омунального підприємства «Київський метрополітен» задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом комунального підприємства «Київський метрополітен» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду та за договором на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування орендованого нерухомого майна закрити.

Повідомити, що позовні вимоги комунального підприємства «Київський метрополітен» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду та за договором на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування орендованого нерухомого майна підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило