КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Егерзунд сіфуд» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Магазин Егерзунд» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Гарницького П.П., звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Магазин Егерзунд» (далі - ТОВ «Магазин Егерзунд») про поновлення на роботі, виплату заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування пред`явленого позову зазначено, що з 2 червня 2014 року ОСОБА_1 працювала на посаді старшого касира у ТОВ «Магазин Егерзунд». Наказом по підприємству за № 258-к від 18 грудня 2018 року позивача було звільнено з роботи згідно із пунктом 2 статті 41 КЗпП України у зв`язку із втратою довіри. Однак дійсною підставою звільнення було те, аби знайти винну особу, на яку покласти відповідальність за розкрадання керівним складом підприємства грошових коштів, і таку особу вирішили визначити позивача, яка має на утриманні двох дітей 10-ти та 16-ти річного віку, а робота на підприємстві є її єдиним засобом для існування. 3 грудня 2018 року до позивача застосовувалися неправомірні методи з метою з`ясування зникнення безготівкових коштів відповідача. Робочий графік позивача, як і всіх інших касирів складався зі змін, який тривав тижнями. 17 грудня 2018 у позивача розпочався вихідний тиждень після відпрацьованого напередодні тижня. Наступного дня 18 грудня 2018 року позивачу зателефонував представник підприємстві та запросив до офісу (бухгалтерії) на співбесіду на 19 грудня 2018 року о 11 год. 00 хв.Прибувши у визначений день та час до офісу підприємства, хоча з цього дня позивач перебувала на лікарняному, про що повідомила всіх присутніх, їй була вручена трудова книжка, з якої стало відомо про її звільнення, хоча наказу про звільнення позивачу не тільки не надали, а навіть не дали можливість ознайомитись із його змістом.

Позивач вважає, що її звільнення з роботи було здійснено не лише без вручення копії наказу, але і без проведенням повного розрахунку, як це передбачено статтями 47, 115 КЗпП України. Такі дії відповідача щодо невиплати заробітної плати порушують вимоги законодавства, згідно яких заробітна плата повинна видаватись не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів. Згідно наказу, відомості про який є у записі в трудовій книжці, її звільнено з роботи нібито за втрату довіри роботодавцем, проте норма статті 40 КЗпП України забороняє звільнювати працівника в період його тимчасової непрацездатності, а також норма статті 49 КЗпП України зобов`язує роботодавця (власника) видати працівнику на його вимогу довідку про розмір заробітної плати.Нанесену відповідачем моральну шкоду, позивач оцінює у 3 000 грн, яка полягає в тому, що вона одна виховує двох малолітніх дітей, утримання та виховання яких коштує певних грошей, а її щомісячна заробітна плата в розмірі 18 000 грн була достатньою аби існувати та утримувати дітей. Внаслідок неправомірних дій з боку відповідача, позивач втратила можливість купувати ліки та їжу аби підтримувати своє існування та своїх дітей, бо повністю покладався на ту заробітну плату, яку вона отримувала.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд поновити її на роботі на посаді старшого касира у ТОВ «Магазин Егерзунд» в магазині по проспекту П. Григоренка , 32-д в м. Києві з 19 грудня 2018 року; стягнути з ТОВ «Магазин Егерзунд» на її користь заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 грудня 2018 року по день ухвалення судового рішення, виходячи із середньомісячної заробітної плати 18 000 грн, моральну шкоду в розмірі 3 000 грн та усі судові витрати, до яких входять витрати на оплату адвокат в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 травня 2019 року позов задоволено частково.

Поновлено на роботі ОСОБА_1 на посаді старшого касира у ТОВ «Магазин Егерзунд» в магазині по проспекту П. Григоренка , 32-д в м. Києві.

Стягнуто з ТОВ «Магазин Егерзунд» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 68 996,88 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Магазин Егерзунд» про виплату заробітної плати, відшкодування моральної шкоди та стягнення судових витрат на оплату адвоката відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Магазин Егерзунд» на користь держави, що зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України, судовий збір в розмірі 1 921 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду, представник відповідача - адвокат Лисовець Т.В., подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення частини третьої статті 40 КЗпП України та безпідставно визнано встановленою недоведену обставину щодо повідомлення позивачем під час її звільнення з роботи відповідачу про те, що вона перебувала на лікарняному. При цьому до кінця розгляду справи відповідач чекав, що позивач надасть оригінал лікарняного листа, а оскільки вона цього так і не зробила наказом № 163-к1 від 10 травня 2019 року відповідач змінив дату звільнення позивача, а саме з 19 грудня 2018 року на 24 грудня 2018 року і надіслав їй примірник зазначеного наказу на адресу реєстрації. Представник відповідача також надала апеляційному суду повідомлення про зміну найменування ТОВ «Магазин Егерзунд» на ТОВ «Егерзунд сіфуд».

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Гарницький П.П. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість. Також порушив питання про стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на правову допомогу адвоката за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 15 000 грн.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 2 червня 2014 року ОСОБА_1 працювала у ТОВ «Магазин Егерзунд» на посаді касира, а на підставі наказу № 37-к від 28 лютого 2019 року була переведена на посаду старшого касира магазину № 1 по проспекту П. Григоренка , 32-д в м. Києві.

1 березня 2017 року між ТОВ «Магазин Егерзунд» та ОСОБА_1 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівника.

Наказом директора ТОВ «Магазин Егерзунд» № 70 від 3 грудня 2018 року призначено проведення службового розслідування за фактом виявлення обставин, що свідчать про можливе присвоєння чи розтрату грошових коштів товариства працівниками компанії в магазині, що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект П. Григоренка, 32-д.

Для проведення службового розслідування, вказаного в пункті 1 наказу, створено комісію у складі: голови комісії - Хачіянц Т. В . (головний бухгалтер) та члени комісії: Лисовець Т.В. (старший партнер АО «Адвокатська компанія «Соколовський і партнери»), адвокат Микульська Т.В. (старший юрист АО «Адвокатська компанія «Соколовській і партнери»).

Позивач погодилась на проведення службового розслідування, що підтверджується її особистим підписом в наказі та розпискою від 3 грудня 2018 року.

Відповідно до висновків акту службового розслідування від 17 грудня 2018 року, ОСОБА_1 допускала грубі порушення касової дисципліни за час займання посади, здійснила розтрату грошових коштів ТОВ «Магазин Егерзунд» на загальну суму 7 069 грн за період з 13 листопада 2018 року по 29 листопада 2018 року, а саме: 13, 14, 26, 29 листопада 2018 року.

На підставі зазначеного акту наказом ТОВ «Магазин Егерзунд» № 258-к від 18 грудня 2018 року позивача було звільнено 19 грудня 2018 року з роботи згідно пункту 2 статті 41 КЗпП України у зв`язку із втратою довіри.

При цьому 19 грудня 2018 року від надання пояснень та проставлення підпису для засвідчення факту ознайомлення з актом службового розслідування, а також з наказом про звільнення ОСОБА_1 відмовилась.

19 грудня 2018 року за платіжним дорученням № 23027 на банківський рахунок позивача були зараховані належні їй до виплати при звільненні кошти в розмірі 12 554,21 грн згідно відомості № 490 від 19 грудня 2018 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було порушено процедуру звільнення позивача за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, оскільки 19 грудня 2018 року остання знаходилася на лікарняному, а тому вона має бути поновлена на займаній посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі, зокрема, винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункти 2 частини першої статті 41 КЗпП України).

Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Як роз`яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я.

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 займала посаду старшого касира, яка безпосередньо пов`язана зі зберіганням, обробкою, перерахуванням, прийманням, видачею та застосуванням у процесі виробництвах переданих їй цінностей; позивач зобов`язана, зокрема: вести облік, складати та подавати в установленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух і залишки довірених їй матеріальних цінностей; приймати участь в проведенні інвентаризації (ревізії) переданих їй на збереження матеріальних цінностей (пункт 1 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність).

Саме дії позивача щодо розтрати грошових коштів відповідача в розмірі 2 583,96 грн, а також порушення правил касової дисципліни під час виконання посадових обов`язків, зазначені в акті службового розслідування від 17 грудня 2018 року, стали підставою для застосування до неї заходу дисциплінарного характеру у вигляді звільнення.

Проте розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою статті 41 КЗпП України, проводиться з додержанням вимог частини третьої статті 40 КЗпПУ, а у випадках передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статі 43 КЗпП України (частина третя статті 41 КЗпП України).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалася на те, що всупереч вимогам трудового законодавства, відповідач протиправно звільнив її з посади на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, не прийнявши до уваги те, що вона є одинокою матір`ю, яка самостійно виховує двох неповнолітніх дітей. При цьому відповідач не витримав процедуру звільнення, адже звільнив її з порушенням в період тимчасової непрацездатності

Згідно із пунктом 1.3 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 9 квітня 2008 року № 189, непрацездатність (утрата непрацездатності) - це стан здоров`я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров`я.

Отже, факт тимчасової непрацездатності працівника унеможливлює виконання ним своїх трудових обов`язків з поважних причин і на законних підставах звільняє його від їх виконання та відповідальності за їх невиконання.

За правилом частини 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частиною третьою статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

При цьому, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Встановлено, що з 19 грудня 2018 року ОСОБА_1 знаходилась на лікарняному, що підтверджується копією листка непрацездатності серії АДХ № 595472, за яким передбачено звільнення від роботи з 19 по 22 грудня 2018 року.

Як вбачається з матеріалів справи, робочій графік позивача, як і всіх інших касирів складався зі змін, а 17 грудня 2018 року у неї розпочався новий вихідний тиждень після відпрацьованого напередодні тижня. Наказ про звільнення ОСОБА_1 19 грудня 2019 року був виданий напередодні - 18 грудня 2018 року, тобто коли позивач офіційно знаходилась на вихідному.

Натомість відповідно до розпорядження директора ТОВ «Магазин Егерзунд» № 19/1 від 19 грудня 2018 року, зокрема: наказано ознайомити ОСОБА_1 з актом службового розслідування від 17 грудня 2018 року, зобов`язано головного контролера ОСОБА_5 з`ясувати наявність/відсутність обставини, що унеможливлюють звільнення ОСОБА_1 ; до обставин, що унеможливлюють звільнення належить: надання ОСОБА_1 пояснень щодо фактів, викладених в акті службового розслідування від 17 грудня 2018 року, що потребують проведення додаткових дій або знаходження ОСОБА_1 на лікарняному.

Вищевказані обставини свідчать про те, що на день звільнення позивач перебувала в стані тимчасової непрацездатності, а відтак її звільнення було проведено з порушенням вимог частини третьої статті 40 КЗпП України.

Незважаючи на те, що тягар доведення наявності законності звільнення лежить на роботодавцеві (статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року), представником відповідача не доведено, що позивач не повідомила роботодавця про перебування її на лікарняному до свого звільнення чи взагалі у неї існував обов`язок такого повідомлення, перебуваючи на вихідному дні.

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги посилання представника відповідача на повідомлення КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» Деснянського району м. Києва № 61 від 21 січня 2019 року про те, що лікар вела амбулаторний прийом з 15:00-19:00 год., тобто лікарняний був відкритий позивачу після звільнення з роботи, як такі, що не відповідають нормам трудового законодавства України, оскільки в день звільнення позивач перебувала на лікарняному, що підтверджує її тимчасову непрацездатність.

При вирішенні спору, суд правильно врахував, що Інструкція про порядок заповнення листка непрацездатності, затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 3 листопада 2004 року № 532/274/136-ос/1406 передбачає, що термін дії лікарняного починається з першої секунди початку календарного дня його складання, а не з часу коли він був виписаний. Навіть якщо він був виписаний о 23 год. 59 хв. термін його дії починається з першої секунди першої години дня його складання.

Наведене повністю узгоджується з позицією Верховного Суду, яка зазначена у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 127/21890/16-ц (провадження № 61-10837св18).

Наказ генерального директора ТОВ «Магазин Егерзунд» № 163-к1 від 10 травня 2017 року про зміну дати звільнення на 24 грудня 2018 року, долучений до апеляційної скарги, не може слугувати правовою підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки не є підтвердженням поновлення порушених прав ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції з огляду на те, що наказ про звільнення останньої 19 грудня 2018 року датовано саме 18 грудня 2018 року, тобто виданий до вчинення дій, які повинні були передувати звільненню працівника, а саме відібрання пояснень та перевірки працездатності.

Крім того, встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а тому встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Згідно із положеннями частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Визнавши незаконними дії роботодавця щодо звільнення позивача, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19 грудня 2018 року по день ухвалення рішення суду - 14 травня 2019 року в розмірі 68 996,88 грн.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов до правильного висновку про наявність правових підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку, оскільки звільнення працівника з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав позивача.

Посилання представника відповідача на постанову Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 344/1328/14-ц (провадження № 61-23225св18) є не релевантними спірним правовідносинам з огляду на різні обставини справ та доказову базу.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статтей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно положень частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з правилами пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

З урахуванням положень статті 137 ЦПК України та наявних у матеріалах справи доказів, слід дійти висновку, що подання відзиву на апеляційну скаргу та участь представника позивача у двох засіданнях апеляційної інстанції є неспівмірним із заявленим розміром судових витрат на правничу допомогу в сумі 15 000 грн з огляду на складність справи, реальний час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг, а також ціною позову та значенням справи для сторін.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Проте, суду не представлено належного документального підтвердження витрат на правову допомогу, або дійсного розрахунку таких витрат, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування цих витрат.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Егерзунд сіфуд» залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, крім випадків, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній