КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 червня 2019 року у складі судді Пінкевич Н.С. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейка» про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обгрнутовував тим, що 16 січня 2017 року між ним та відповідачем ТОВ «Європейка» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №С103/19/86/2192.

За даним договором він набував майнові права на квартиру АДРЕСА_1 . Умовами п.2.5. та п.3 (вартість майнових прав) Додатку 1 до договору купівлі-продажу майнових прав №С103/19/86/2192 від 16 січня 2017 року між сторонами було визначено договірну ціну майнових прав на об'єкт нерухомості, загальна вартість яких складала за 1 кв.м. - 5 500 грн., в тому числі ПДВ 20%.

Загальна вартість майнових прав на об'єкт нерухомості, що передаються продавцем покупцеві за даним договором відповідно до п.3 Додатку №1 складала 324 555 грн., в тому числі ПДВ 20%.

Відповідно до п.6.3. договору купівлі-продажу майнових прав №С103/19/86/2192 від 16 січня 2017 року, покупець протягом 3 банківських днів з дня підписання договору зобов'язаний перерахувати на поточний рахунок продавця 100% вартості майнових прав на об'єкт нерухомості.

Враховуючи умови договору позивач 19 січня 2017 року перерахував на поточний рахунок відповідача 100% вартості майнових прав на об`єкт нерухомості, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 19 січня 2017 року, чим повністю виконав умови договору.

Відповідно до п.3.3. Договору відповідач взяв на себе зобов`язання за свій рахунок і з використанням своїх матеріалів здійснити весь комплекс робіт по спорудженню об`єкту будівництва та об`єкту нерухомості і згідно з п.1 додатку до договору купівлі-продажу майнових прав №С103/19/86/2192 від 16 січня 2017 року ввести об`єкт будівництва в експлуатацію 30 листопада 2017 року, та не пізніше 30 березня 2018 року відповідач повинен був передати позивачеві майнові права на об'єкт нерухомості.

За п.2.10 Договору купівлі-продажу майнових прав від 16 січня 2017 року №С103/19/86/2192 термін введення об`єкта будівництва може бути перенесено на строк, що не перевищує 4 календарних місяців, за умови обов`язкового повідомлення про це покупця, але відповідач даний обов`язок не виконав.

У зв`язку з наведеним позивач просив суд стягнути з ТОВ «Європейка» на його користь за період від 01 грудня 2017 року до 01 листопада 2018 року матеріальну шкоду в розмірі 66 000 грн., пеню в розмірі 99 393 грн. 86 коп., 3% річних в розмірі 8 936 грн., інфляційні витрати в розмірі 21 625 грн. 03 копійки, всього - 195 954 грн. 89 коп. та судовий збір.

Не погоджуючись з позовом, відповідач ТОВ «Європейка» подав до суду відзив, в якому зазначив, що дійсно 16 січня 2017 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру, і позивач направив на їх адресу претензію про добровільне відшкодування заборгованості перед позивачем.

Відповідачем було повідомлено позивача в телефонному режимі та на офіційній сторінці у мережі «Facebook», виклавши причини затримки введення об`єкту в експлуатацію, а саме, після проведеної позапланової перевірки були скасовані рішення про скасування МБУ, та скасовані декларації про початок будівництва.

У подальшому тривали судові процеси щодо правомірності прийнятих рішень та рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06 березня 2019 року рішення Департаменту ДАБІ визнані протиправними та скасовані. Вважали, що на підставі договору, норм чинного цивільного законодавства, вина як обов`язкова умова відповідальності в даному випадку відсутня,а затримка відбулася через дії та вину органів виконавчої влади і органів дозвільної системи.

Вказували також, що попередній договір оренди житла, поданий позивачем, є фіктивним, оскільки, як вбачається з договору оренди, прізвища та по-батькові у позивача та наймача співпадають, тому можна зробити висновок, що останні мають родинні відносини.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що пред`являючи вимоги про стягнення матеріальної шкоди, пені, 3% річних та інфляційних витрат позивач мав довести, які права та обов`язки товариства виникають, змінюються або припиняються по договору оренди житла, але ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні позивачем даного факту не вказано.

Суд виходив з того, що термін прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію в Договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру конкретною датою не визначений, а замість цього вказана орієнтовна дата, а також те, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів не належить до цивільно-правих відносин і тому склад цивільно-правового порушення зі сторони позивача відсутній і це виключає можливість застосувати до відповідача цивільно-правову відповідальність у вигляді стягнення неустойки (пені).

Також позивачем не враховані умови договору від 16 січня 2017 року щодо звільнення від відповідальності. Також судом враховано наявність судових спорів щодо дозвільних документів на будівництво.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

За ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Згідно зі ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За п.2 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

При розгляді справи судом було встановлено, що 16 січня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу майнових прав №С103/19/86/2192. За даним договором позивач набував майнові права на квартиру по АДРЕСА_1 . Умовами п.2.5. та п.3 (вартість майнових прав) Додатку 1 до договору купівлі-продажу майнових прав №С103/19/86/2192 від 16 січня 2017 року між сторонами було визначено договірну ціну майнових прав на об'єкт нерухомості, загальна вартість яких складала за 1 кв.м. - 5 500 гривень, в тому числі ПДВ 20%.

Загальна вартість майнових прав на об'єкт нерухомості, що передаються продавцем покупцеві за даним договором відповідно до п.3 Додатку №1 склала 324 555 грн., в тому числі ПДВ 20%.

За п.3.3. Договору відповідач взяв на себе зобов`язання за свій рахунок і з використанням своїх матеріалів здійснити весь комплекс робіт по спорудженню об`єкта будівництва та об`єкту нерухомості і відповідно до п.1 до договору купівлі-продажу майнових прав №С103/19/86/2192 від 16 січня 2017 року ввести об`єкт будівництва в експлуатацію 30 листопада 2017 року, та не пізніше 30 березня 2018 року відповідач повинен був передати позивачеві майнові права на об'єкт нерухомості.

Згідно з п.2.10 Договору купівлі-продажу майнових прав від 16 січня 2017 року №С103/19/86/2192 термін введення об`єкта будівництва може бути перенесено на строк, що не перевищує 4 календарних місяців, за умови обов`язкового повідомлення про це покупця.

Відповідно до п. 6.10. договору у випадку, якщо продавець, з урахуванням п.2.10. цього договору, порушить термін введення об`єкту будівництва в експлуатацію, він зобов`язаний сплатити на користь покупця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості майнових прав за цим Договором за кожен день прострочення.

Пункт 6.11. договору передбачає, що продавець звільняється від відповідальності за невиконання п.3.1. цього договору, з урахуванням п.2.10. цього договору, якщо затримка відбулася з вини: органів виконавчої влади, місцевого експлуатуючих організацій, органів дозвільної системи.

За п.11.1. договору будь-які зміни або доповнення до цього договору повинні бути викладені у письмовій формі і належним чином підписані сторонами.

Будь-які зміни і доповнення до цього договору, виконані відповідно до вимог п.11.1., складають невід`ємну частину цього Договору (п.11.2. договору).

Станом на 30 листопада 2017 року об`єкт будівництва в експлуатацію не був введений.

Згідно з ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Частинами 1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

При цьому зобов`язання щодо прийняття Об`єкта будівництва в експлуатацію не належить до цивільних відносин, тобто до відносин, за наявності яких передбачена цивільно-правова відповідальність.

В чинному законодавстві України таке поняття як «прийняття Об`єкта будівництва в експлуатацію» відсутнє.

Стаття 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

Частиною 1 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Форма декларації про готовність об`єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Частиною 2 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Форма акту готовності об`єкта до експлуатації, форма сертифікату, порядок його видачі, розмір та порядок внесення плати за видачу сертифікату визначаються Кабінетом Міністрів України.

Акт готовності об`єкту до експлуатації підписується замовником, генеральним проектувальником, генеральним підрядником або підрядником (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників), субпідрядниками, страховиком (якщо об`єкт застрахований).

Згідно з ч.4 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.

За ч.5 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката.

Частиною 2 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього.

Механізм прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначений Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (з наступними змінами і доповненнями).

Відповідно до п.3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація).

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об`єкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.

Пунктом 4 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів встановлено, що надання (реєстрація), повернення (відмова у видачі) чи скасування реєстрації документів, що підтверджують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю, визначеними статтею 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Повноваження Держархбудінспекції здійснюються її апаратом. При цьому реєстрація (повернення, скасування реєстрації) декларації щодо об`єктів, які розміщено на території кількох адміністративно-територіальних одиниць та вплив (відповідно до проектної документації) від діяльності яких після прийняття в експлуатацію буде поширюватися на дві і більше адміністративно-територіальні одиниці, здійснюється безпосередньо апаратом Держархбудінспекції, а щодо інших об`єктів - її територіальними органами за місцезнаходженням таких об`єктів.

Так як прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю, то відносини щодо прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить не до цивільно-правових, а до публічно-правових відносин.

Ст.1 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

За вказаних обставин пункт 1 Додатку до Договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №С103/19/86/2192 від 16 січня 2017 року носить технічний характер, оскільки вказує на технічну характеристику житлового будинку. В даному Додатку до Договору пункт 1 міститься в розділі який має назву «Специфікація».

Як зазначив суд, це вбачається із судової практики по справі №757/39364/15-ц про стягнення з ПАТ «ХК «Київміськбуд» пені за договором купівлі-продажу майнових прав, а саме:

«Так, обґрунтовуючи позовні вимоги в частині нарахування пені... позивач вказує, що відповідачем порушено п.6.1. договору купівлі-продажу майнових прав щодо затримання введення будинку в експлуатацію, разом з тим, суд відхиляє такі доводи позивача, оскільки вказаний пункт договору регламентує характеристики житлового будинку та за своїм змістом не є зобов`язальним, а тому суд приходить висновку про відсутність правових підстав для стягнення пені за цим пунктом договору».

За вказаних обставин, враховуючи, що термін прийняття Об`єкта будівництва в експлуатацію в Договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру конкретною датою не визначений, замість цього вказана орієнтовна дата, а також те, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів не належить до цивільно-правих відносин, як вірно вважав суд, склад цивільно-правового порушення зі сторони позивача відсутній. Це виключає можливість застосувати до відповідача цивільно-правову відповідальність у вигляді стягнення неустойки (пені).

Тому суд дійшов вірного висновку про необхідність відмови в задоволенні поданого позову в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних витрат.

Також встановлено, що 31 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір оренди. Предметом договору є оренда квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Частинами 1, 2 ст.509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, зокрема, з договору.

За ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.3 ст.626 ЦК України договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до вимог ч.1 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла, одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Таким чином, договір оренди квартири №1 від 31 жовтня 2017 року є двостороннім договором між позивачем та ОСОБА_2 і не створював жодних прав та обов`язків для відповідача, а тому суд дійшов вірного висновку, що даний договір оренди не є підставою виникнення будь-яких прав та обов`язків сторін договору купівлі-продажу майнових прав.

За ч.2 статті 22 ЦК України збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Зі змісту статей 614, 623 ЦК України вбачається, що для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) порушення зобов`язання; 2) збитки; 3) причинний зв`язок між порушенням зобов`язання та збитками; 4) вина.

За ч.1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

Як вірно вважав суд, пред`являючи вимоги про стягнення матеріальної шкоди, пені, 3% річних та інфляційних витрат позивач повинен був довести, які права та обов`язки товариства виникають, змінюються або припиняються по договору оренди, але ні у позовній заяві, ні в судовому засіданні позивачем даного факту не вказано. Позивачем не враховані умови договору від 16 січня 2017 року щодо звільнення відповідальності. Також судом вірно враховано наявність судових спорів щодо дозвільних документів на будівництво.

З огляду на вищенаведене, суд прийшов до правильного висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: