РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/11199/19

Провадження № 2/643/4204/19

08.10.2019 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря Терещенко В.В., позивача ОСОБА_1 , прокурора Харківської місцевої прокуратури № 4 Сук І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, Головного управління Національної поліції у Харківській області, прокуратури Харківської області про зняття арешту, заборони відчуження та заборони передачі в заставу нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

15.07.2019 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просить: зняти арешт, заборону відчуження та заборону передачі в заставу квартири АДРЕСА_1 (далі Квартира), накладені ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 30.05.2014 року по справі № 643/7898/14-к, провадження № 1-кс/643/1153/14, в межах закритого 05.11.2015 року кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000037 від 24.04.2014 року.

В обґрунтування позову зазначено, що ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 30.05.2014 року по справі № 643/7898/14-к, провадження № 1-кс/643/1153/14, заборонено розпоряджатися квартирою АДРЕСА_1 , належною ОСОБА_2 та позивачу, шляхом заборони її відчуження та заборони її передачі в заставу. З вказаної ухвали вбачається, що підставою для накладення арешту, заборони відчуження та заборони передачі в заставу вказаного нерухомого майна було те, що у травні 2014 року слідчий СВ Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Чешенко О.С. звернувся до суду з клопотання про арешт квартири АДРЕСА_1 . Про існування вказаної ухвали суду позивач дізнався лише 01.07.2019 року, коли звернувся з заявою до приватного нотаріуса про видачу свідоцтва про право власності на квартиру після смерті матері ОСОБА_2 02.07.2019 року, звернувшись до начальника слідчого відділу Московського ВП ГУНП в Харківській області з заявою про повідомлення результатів досудового розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні, отримав відповідь, що провадження по вказаному кримінальному провадженню закрито, а тому відсутні підстави для арешту квартири.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 22.07.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній цивільній справі, розгляд справи призначено в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21.08.2019 року за клопотанням позивача залучено до участі у цивільній справі за вказаним позовом в якості співвідповідачів Головне управління Національної поліції у Харківській області та прокуратуру Харківської області.

19.09.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Головного управління Національної поліції у Харківській області, в якому останній просить закрити провадження за вищевказаним позовом з наступних підстав. Позовних вимог безпосередньо до ГУНП в Харківській області позов не містить. У тексті позовної заяви позивач вказує на наявність арешту, заборони відчуження та заборони передачі в заставу належного йому житлового приміщення. Обґрунтовує підстави застосування правил цивільного судочинства, посилаючись на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі № 372/2904/17-ц від 15.05.2019 року. Відповідач звертає увагу суду на те, що у зазначеній постанові розглядалось питання щодо звільнення з-під арешту земельної ділянки загальною площею 1,6222 га. У вказаній справі розглядалося питання предметного розмежування юрисдикції тільки кримінального та цивільного судочинства. Натомість з тексту позовної заяви вбачаються вимоги зобов`язати відповідачів вчинити певні дії. У даному випадку ГУНП в Харківській області посилається на положення КАС України, який відповідно до ст. 1 визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах. Таким чином, відповідач вважає, що дана справа не може розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 08.10.2019 року в задоволенні клопотання представника Головного управління Національної поліції у Харківській області про закриття провадження відмовлено.

30.09.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника прокуратури Харківської області. У відзиві зазначено, що СВ Московського ВП ГУНП в Харківській області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000037 від 24.04.2014 року за ч. 1 ст. 185, ч. 3 ст. 357 КК України за заявою ОСОБА_2 про викрадення її сином ОСОБА_1 належного їй паспорту, трудової книжки, ордеру на квартиру АДРЕСА_1 , документів на приватизацію вищезазначеної квартири, пенсійного посвідчення, документів про закінчення навчального закладу, паспорту покійного брата ОСОБА_2 ОСОБА_3 та тітки ОСОБА_4 і грошових коштів. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 30.05.2014 року на вказану Квартиру, яка належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , накладено арешт шляхом встановлення заборони розпоряджатися нею. За наслідками досудового розслідування слідчим СВ Московського ВП ГУНП в Харківській області на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України 05.11.2015 року винесено постанову про закриття вказаного кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Таким чином, відповідач вважає, що рішення у даній справі не може вплинути на права, свободи, обов`язки чи інтереси прокуратури Харківської області.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні 08.10.2019 року позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримав в повному обсязі. При цьому, ОСОБА_1 просив суд не вирішувати питання щодо розподілу судових витрат та стягнення на його користь сплаченої ним суми судового збору.

Представник відповідача - Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області в судове засідання 08.10.2019 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від начальника СВ Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області Хівренко О. на адресу суду надійшла заява, в якій останній повідомляє, що Московський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області не є юридичною особою, а є структурним підрозділом ГУНП в Харківській області, таким чином не може бути відповідачем у вказаній справі.

Представник відповідача - Головного управління Національної поліції у Харківській області в судове засідання 08.10.2019 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність, суду не надав.

Представник відповідача - прокуратури Харківської області, прокурор ХМП № 4 Сук І.В. в судовому засіданні 08.10.2019 року не заперечував проти задоволення позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення позивача та прокурора, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, з огляду на таке.

Як вбачається з копії ухвали Московського районного суду м. Харкова від 30.05.2014 року (справа № 643/7897/14-к), в провадженні СВ Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області перебували матеріали досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 0000037 від 24.04.2014 року, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України. Так, 23.04.2014 року до прокуратури Московського району м. Харкова звернулась із заявою ОСОБА_2 , 1938 року народження, про те, що її син ОСОБА_1 незаконно заволодів та утримує її документи та грошові кошти. В своїх показаннях ОСОБА_2 зазначила, що за адресою: АДРЕСА_2 вона мешкає разом із своїм сином ОСОБА_1 у двокімнатній квартирі, в якій обидва і прописані. З метою заволодіння частиною її квартири, ОСОБА_1 викрав у неї документи, а саме: паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_2 , трудову книжку на ім`я ОСОБА_2 , ордер на Квартиру, документи про приватизацію вищезазначеної квартири, пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_2 , зберігальну книжку на ім`я ОСОБА_2 , документи ВУЗу та школи на ім`я ОСОБА_2 , паспорт її покійного брата ОСОБА_3 та тітки ОСОБА_4 , грошові кошти.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 30.05.2014 року клопотання слідчого СВ Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Чешенко О.С. про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000037 від 24.04.2014 року задоволено частково. Заборонено розпоряджатися квартирою АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , шляхом заборони її відчуження, передачі в заставу (а.с. 17-18).

Постановою слідчого СВ Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 05.11.2015 року, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000037 від 24.04.2014 року, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 29-30, 102-103).

Як вбачається з копії Свідоцтва про право власності на житло від 04.03.1998 року серії № 5А НОМЕР_1 , Квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 21).

Вищевказане також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.07.2019 року № 172685203 (а.с. 19-20).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла у віці 80 років, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 28.12.2018 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 19570 (а.с. 26).

Після смерті ОСОБА_2 приватним нотаріусом Саварінською Н.В. було відкрито спадкову справу № 06/2019 від 29.01.2019 року, номер у спадковому реєстрі № 63676820, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 54916895 від 29.01.2019 року (а.с. 27).

02.07.2019 року на заяву ОСОБА_1 начальником СВ Московського ВП ГУНП в Харківській області Хівренко О.О. надано відповідь, згідно якої повідомлено, що 05.11.2015 року кримінальне провадження № 0000037 від 24.04.2014 року, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України, було закрито (а.с. 28, 101).

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 10.07.2019 року в задоволенні клопотання про скасування арешту майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000037 від 24.04.2014 року відмовлено. В обґрунтування зазначено, що кримінальне провадження закрито, та із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому, втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (а.с. 31-32).

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15.05.2019 року по справі № 372/2904/17-ц викладено наступні висновки щодо застосування норм права.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.

Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Чинний КПК України не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину, тобто з реабілітуючої підстави. Для відновлення справи необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від кримінального переслідування певної особи. Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення її правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного особою питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту її прав та законних інтересів.

Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року).

Особа пред`являє позов не у зв`язку з завданням їй матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження її права власності рішенням слідчого. Кримінальна справа з обвинувальним висновком на розгляд суду кримінальної юрисдикції не надходила. Відтак суд кримінальної юрисдикції не має правових підстав розпочинати судове провадження для вирішення лише цивільного позову.

Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час.

Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.

Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13. Підстав для відступу від цієї позиції Велика Палата Верховного Суду не знаходить. У наведеній постанові закріплено правовий орієнтир, відповідно до якого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. До цього ж зводяться і роз`яснення, надані Верховним Судом України у пункті четвертому постанови Пленуму від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису».

Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Відтак немає жодних підстав для висновку про те, що суд цивільної юрисдикції у справі за позовом відповідної особи не є судом, установленим законом.

Московський районний суд м. Харкова, розглядаючи дану цивільну справу, не вбачає підстав для відступлення від вказаних вище правових висновків Великої Палати Верховного Суду.

Такий спосіб захисту цивільного права, як зняття арешту з майна, прямо передбачений ч. 2 ст. 30 ЦПК України.

Судом встановлено, що заборона розпорядження Квартирою встановлена ухвалою слідчого судді від 30.05.2014 року. Кримінальне провадження, в межах якого було постановлено вказану вище ухвалу, закрито 05.11.2015 року.

Відповідні відомості про кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР за заявою ОСОБА_2 , яка була співвласником Квартири та матір`ю позивача. ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для подальшого існування заборони розпорядження Квартирою та задовольняє відповідні позовні вимоги.

Оскільки згідно ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 30.05.2014 року на Квартиру накладено не арешт, а заборону розпоряджатися шляхом заборони відчуження, передачі в заставу, суд відмовляє у вимогах про зняття арешту та задовольняє позов в частині скасування заборони розпоряджатися Квартирою шляхом заборони її відчуження, передачі в заставу.

Як встановлено судом, Московський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області не є юридичною особою.

Згідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Оскільки Московський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області є неналежним відповідачем через відсутність у нього статусу юридичної особи, суд відмовляє в пред`явлених до нього позовних вимогах.

Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, Головного управління Національної поліції у Харківській області, прокуратури Харківської області про зняття арешту, заборони відчуження та заборони передачі в заставу нерухомого майна задовольнити частково.

Скасувати заборону розпоряджатися квартирою АДРЕСА_1 , шляхом заборони її відчуження, передачі в заставу, накладену згідно ухвали Московського районного суду м. Харкова від 30.05.2014 року, постановленої у справі № 643/7897/14-к, провадження № 1-кс/643/1153/14.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Московський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 18.10.2019 року.

Суддя Д.А. Крівцов