Постанова

Іменем України

10 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 161/3458/17-ц

провадження № 61-27625св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційними скаргами ОСОБА_1 та головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 21 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - фонд, ГУ ПФУ у Волинській області) про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що відповідно до постанови Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2013 року у справі № 803/926/13-а, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2014 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 червня 2015 року, її було поновлено на посаді начальника управління Пенсійного фонду України у м. Луцьку Волинської області, а також стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 11 859,54 грн. Вказане рішення суду підлягало до негайного виконання, однак позивач була поновлена на посаді лише 23 березня 2015 року, тобто через 21 місяць з дня прийняття судом постанови про її поновлення.

Посилаючись на незаконність та неправомірність дій відповідача, що призвели до душевних переживань, погіршення її самопочуття, зниження авторитету серед знайомих, у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення про поновлення її на роботі, позивач просила суд зобов`язати відповідача виплатити їй 200 000 грн моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2017 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ГУ ПФУ у Волинській області в рахунок відшкодування моральної шкоди виплатити ОСОБА_1 5 000 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено компенсувати судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 50 грн за рахунок держави.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дії відповідача, які виявились у тривалому невиконанні судового рішення про поновлення позивачки на посаді, яке підлягало до негайного виконання, а також судового рішення про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, спричинили ОСОБА_1 моральну шкоду, яка полягала в моральних стражданнях через порушення права на працю, необхідність змін у її житті, втрату нормальних життєвих зв`язків, неодноразового звернення до органів влади та правоохоронних органів з метою поновлення своїх порушених прав, а також у погіршенні стану здоров`я, що спричинило лікування в медичних закладах, що підтверджено належними доказами. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, а також враховуючи розмір присудженого на користь ОСОБА_1 середнього заробітку, характеру та обсягу страждань, яких зазнала позивачка, їх тривалості, з врахуванням стану здоров`я останньої, ступінь зниження ділової репутації, час та зусилля, що були необхідні для відновлення попереднього стану, суд визначив розмір відшкодування моральної в сумі 5 000 грн.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 21 серпня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника позивачки - ОСОБА_2 , і головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області відхилено.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2017 року в даній справі залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційних скарг як позивачки так і відповідача не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог поданих у справі касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь 200 000 грн моральної шкоди.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ГУ ПФУ у Волинській області, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у позові в даній справі відмовити повністю.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про задоволення позову лише частково. Суди попередніх інстанцій не врахували надані позивачкою докази тривалого невиконання відповідачем судового рішення, яке набрало законної сили, та завдання таким невиконанням їй моральної шкоди у розмірі 200 000 грн.

Касаційна скарга ГУ ПФУ у Волинській області мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, дійшли помилкових висновків у справі. Позивачка не надала належних та переконливих доказів, які б свідчили про душевні страждання, приниження честі, гідності та ділової репутації, погіршення стану здоров`я саме внаслідок дій (бездіяльності) відповідача. Моральна шкода у даній справі має бути відшкодована з урахуванням Закону України «Про виконавче провадження».

Інші доводи учасників справи

У жовтні 2017 року ГУ ПФУ у Волинській області подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на те, що остання безпідставно не погодилась із розміром визначеної судами шкоди та не надала будь-яких доказів на заподіяння їй моральної шкоди. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 та задовольнити касаційну скаргу відповідача.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 21 травня 2018 року справа передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматичну систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл, серед інших, даної справи.

06 червня 2019 року дана цивільна справа надійшла на розгляд судді Штелик С. П.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що постановою Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2013 року в адміністративній справі № 803/926/13-а за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 04 січня 2013 року № 2-о «Про припинення державної служби ОСОБА_1 .». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в місті Луцьку з 04 січня 2013 року. Стягнуто з головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 січня 2013 року по 21 червня 2013 року в сумі 11 859 грн 54 коп. Постанова суду щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді та щодо виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць - 3 864 гривні 34 копійки - допущено до негайного виконання.

Указана постанова залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 червня 2015 року.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 16 липня 2015 року у тій же справі, стягнуто з головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок затримки виконання постанови Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2013 року у справі № 803/926/13-а про поновлення на роботі за період з 22 червня 2013 року по 23 березня 2015 року в сумі 79 063 грн 60 коп.

У вказаній адміністративній справі № 803/926/13-а встановлено, зокрема, факт тривалого невиконання судового рішення, про її поновлення, що допущено в цій частині до негайного виконання, і яке фактично виконано тільки 23 березня 2015 року, хоча постанова суду про поновлення позивача на посаді підлягала негайному виконанню ще 24 червня 2013 року.

Установлено факт невиконання рішення суду в цій частині більше 1 року та 8 місяців.

Судами також установлено, що доведена відповідними доказами сума моральної шкоди у даній справі складає 5000 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені без порушення норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КзПП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Сам по собі факт поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді, а також присудження на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання судового рішення про її поновлення, не може бути підставою для відмови у компенсації позивачу моральної шкоди у сфері трудових відносин та у тому числі з підстав тривалого не виконання рішення суду, що допущене до негайного виконання.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що внаслідок тривалого невиконання відповідачем судового рішення, яке набрало законної сили, про поновлення позивачки на роботі останній завдано моральної шкоди, розмір якої, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, складає 5000 грн, суди дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову у даній справі та стягнення з відповідача на користь позивачки указаної суми.

Доводи касаційних скарг щодо необґрунтованості оскаржених судових рішень спростовуються матеріалами справи, змістом рішень судів, ухвалених за наслідками розгляду адміністративних справ, які набрали законної сили, а також обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

Доводи ГУ ПФУ у Волинській області про необхідність застосування у справі щодо стягнення моральної шкоди Закону України «Про виконавче провадження» спростовані судами попередніх інстанцій, які установили, що положення чинного законодавства не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Таке судове рішення належить виконати негайно. Правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Натомість, добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

Судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що добровільне виконання рішення про негайне поновлення ОСОБА_1 на посаді було законодавчим встановленим обов`язком ГУ ПФУ у Волинській області, а його тривале невиконання призвело до завдання позивачці моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про невірне визначення суми моральної шкоди, яка підлягає врахуванню, а також доводи касаційної скарги ГУ ПФУ у Волинській області про відсутність доказів завдання позивачці такої шкоди не містять підстав для скасування оскаржених рішень, оскільки зводяться до переоцінки тих доказів, які належно оцінені судами попередніх інстанцій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Доводи касаційних скарг в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками судів, невірного розуміння скаржниками вимог чинного законодавства та власного тлумачення останніми характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 21 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко