Справа № 489/6165/18
Провадження № 22-ц/812/954/19 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 , третіх осіб - ОСОБА_2, ОСОБА_3., ОСОБА_4., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2019 року, ухваленого під головуванням судді - Коваленка І.В. о 12 год 07 хв в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» за участю третіх осіб - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними окремих положень кредитного договору, зобов`язання здійснити перерахунок сплачених коштів по кредитному зобов`язанню та повернути зайво сплачені кошти, визнання основного кредитного зобов`язання виконаним та припиненим, визнання припиненими договорів поруки та іпотечного договору,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсними окремих положень кредитного договору, зобов`язання здійснити перерахунок сплачених коштів по кредитному зобов`язанню та повернути зайво сплачені кошти, визнання основного кредитного зобов`язання виконаним та припиненим, визнання припиненими договорів поруки та іпотечного договору.

Позивач зазначав, що згідно кредитної угоди № 26МГ/2008 від 22 вересня 2008 року та договору траншу № 1-26МГ/2008 від 24 вересня 2008 року між Банком та ним були підписані загальні умови та порядок надання відповідачем кредиту позивачу.

Зокрема, пунктом 1.4 кредитної угоди встановлено, що метою кредиту є споживчі цілі, а кредит надається окремими сумами - траншами, розмір яких оговорюється в договорі про видачу траншу. Кожний договір про видачу траншу є невід`ємною частиною кредитної угоди. Видача траншів здійснюється після підписання договору про видачу траншу, на строк і на умовах, передбачених в кредитній угоді. В свою чергу, позивач зобов`язався повернути отриманий кредит, сплатити проценти і винагороду в строки, встановлені в кредитній угоді та договорі про видачу траншу. Строк повернення кредиту до 20 вересня 2018 року.

Пунктом 6.1. кредитної угоди передбачено, що за порушення позивачем обов`язків передбачених пунктами 1.3, 2.2.2, 2.2.3, 2.3.1, 2.3.3, 2.4.1, 4.1 - 4.6 кредитної угоди та пунктів 4.1- 4.6 договору траншу, позивач за кожне порушення цих пунктів зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочки, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України.

Позивач вважає, що пункт 6.1 кредитної угоди грубо порушує частину 5 статті 11 та пункт 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містить несправедливі по відношенню до нього умови, які призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивачу як споживача.

Пунктами 2.3.1, 2.3.2 кредитної угоди відповідач має право збільшувати, зменшувати розмір процентної ставки, попередивши позичальника письмово за 20 днів з одночасним направленням письмового повідомлення про зміну процентної ставки із зміненим графіком погашення кредиту, процентів та винагород з урахуванням нової процентної ставки.

Пунктом 4.3 кредитної угоди передбачено, що при порушенні позичальником обов`язків по погашенню кредиту, які передбачені пунктами 2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.10 кредитної угоди та пунктами 1.3, 2.2.3 договору траншу, він сплачує відповідачу підвищені проценти у розмірі 40 процентів річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Аналогічні умови передбачені пунктом 4.9 договору траншу.

На думку позивача, виходячи з тлумачення Конституційного Суду України сторони при виконанні споживчого кредитування мали керуватися вимогами частин 4 - 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Тому, відповідач дізнавшись про порушення позивачем умов договору під час їх виконання, які передбачені пунктами 4.3 кредитної угоди та пунктом 4.9 договору траншу, перед тим як збільшити річну процентну ставку з 18 до 40 процентів зобов`язаний був в першу чергу керуватися положеннями абзацу 4 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме направити споживачу письмове повідомлення протягом семи календарних днів з дати зміни процентів.

Між тим, ніяких письмових повідомлень про зміну відсоткової ставки в момент виконання кредитної угоди, а саме за період з 22 вересня 2008 року (момент укладення угоди) по 12 березня 2013 року (момент укладення додаткового кредитного договору № 1 до кредитної угоди) позивач від відповідача не отримував, так само як не отримував зміненого графіку погашення кредиту, процентів та винагород з урахуванням нової процентної ставки.

Тому, така зміна відсоткової ставки в силу частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсною. Як наслідок, здійснені позивачем незаконні платежі за новою процентною ставкою підлягають перерахунку, як і вся заборгованість, а пункт 4.3 кредитної угоди та пункт 4.9 договору траншу визнанню недійсними.

Визнанню недійсними також підлягають пункти 1.1, 1.2 додаткового договору № 1 від 12 березня 2013 року до договору про видачу траншу № 1- 26МГ/2008 від 22 вересня 2008 року, а також пункт А.2 додаткового договору № 1 від 12 березня 2013 року до кредитної угоди, оскільки вказані пункти були укладені без врахування та всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

На думку позивача, реструктуризація заборгованості та зміна валюти споживчого кредиту 12 березня 2013 року мала відбутися відповідно до приписів частини 2 статті 627 ЦК України щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів та імперативних вимог пункту 4 частини 12 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а не з порушенням законодавства, яке мало законну дію на момент укладення додаткових договорів.

У зв`язку із цим, здійснена 12 березня 2013 року реструктуризація заборгованості та зміна валюти споживчого кредиту без урахування вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою істотною умовою в додаткових договорах для позивача, що на думку останнього є підставою для визнання пунктів А.2, 1.1, 1.2 додаткових договорів від 12 березня 2013 року недійсними та здійснення відповідачем перерахунку заборгованості.

В обґрунтування вимоги в частині перерахунку заборгованості позивач вказав, що виходячи з виписки за період з 22 вересня 2008 року по 29 березня 2013 року він сплатив відповідачу до підписання додаткових договорів від 12 березня 2013 року 68 184,40 доларів США з врахуванням 1080,00 доларів США за відкриття позичкового рахунку, яка визнана незаконною рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13.07.2018 у справі № 489/4050/17 та рішення цього суду від 27.03.2017 у справі № 489/473/16-ц.

За його розрахунком за період з 20 жовтня 2008 року по 20 вересня 2013 року реальна заборгованість перед відповідачем склала 14 229,91 доларів США (82414,31 - 68184,40), яка з врахуванням вимог частини 2 статті 627 ЦК України та пункту 4 частини 12 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» при зміні валюти зобов`язання мала бути розрахована по курсу Національного банку України на момент укладення кредитної угоди, який дорівнював 4,85 гривні = 1 долару США.

У зв`язку із цим, реальна кредиторська заборгованість позивача на момент укладення додаткових договорів від 12 березня 2013 року мала становити 69 015,06 грн. (14229,91 х 4,85), а не як зазначено в пункті А.2 додаткового договору - 152 922,17 грн.

Фактично, за час дії додаткових угод, позивач сплатив відповідачу значну суму коштів в національній валюті, яка відповідно до виписки № 2598053 від 27 лютого 2016 року становить 112 134,03 грн., тобто переплата коштів по кредиту склала 43 118,97 грн.

Позивач вважає, що взяті ним основні зобов`язання за кредитною угодою, договору траншу та додаткових угодах виконано у повному обсязі, а тому такі зобов`язання вважаються припиненими, а відповідно припиненими є зобов`язання за договорами поруки та іпотечним договором.

Посилаючись на викладене позивач просив суд: визнати недійсними пункти 4.3, 6.1 кредитної угоди від 22 вересня 2008 року, пункт 4.9 договору траншу № 1-26МГ/2008 від 24 вересня 2008 року і окремі пункти додаткових договорів від 12 березня 2013 року та відповідно недійсними дії відповідача стосовно встановлення пені у 0,2 % та підвищеної процентної ставки у 40 % процентів; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок сплачених коштів по кредитному зобов`язанню від 20 жовтня 2008 року по 29 березня 2013 року з урахуванням вимог пункту 4 частини 12 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з вирахуванням сплачених коштів за період з 28 березня 2013 року по 13 лютого 2016 року та повернути зайво сплачені кошти; визнати виконаними та припиненими основні кредитні зобов`язання від 22 вересня 2008 року по 20 вересня 2018 року; визнати припиненими, у зв`язку з виконанням основного зобов`язання догори поруки від 12 березня 2013 року, укладені між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , а також договір іпотеки ВКТ № 863604 від 23 вересня 2008 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 , із зобов`язанням відповідача здійснити дії пов`язані із внесенням відповідних відомостей до Державного реєстру про припинення іпотеки.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2018 року до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що пункт 6.1. кредитної угоди №26МГ/2008 від 22 вересня 2008 року є несправедливим по відношенню до боржника, а тому в цій частині вимоги є обґрунтованими, однак з пропуском строку позовної давності задоволенню не підлягають. Всі інші вимоги щодо визнання недійсними пунктів кредитної угоди та договору траншу, а також додаткової угоди, здійснити перерахунок та повернути зайво сплачені кошти є необґрунтованими, а вимоги щодо визнання припиненими основного кредитного зобов`язання та договорів поруки та іпотеки є похідними від вказаних вище вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом при ухваленні рішення не було надано належної оцінки щодо недотримання Банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів» як при укладенні кредитного договору так і при його виконанні, крім того судом не розглянуті вимоги щодо здійснення перерахунку процентів, пені сплачених за період з 22 вересня 2008 року по 13 лютого 2013 року з урахуванням незаконних комісійних винагород.

Треті особи подали на апеляційну скаргу відзив, в якому зазначали про згоду з доводами заявленими в апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судоверішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 22 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитну угоду №26МГ/2008, якою визначені загальні умови та порядок надання кредиту окремими частками - траншами в межах програми мікрокредитування, розмір яких оговорюється в договорі про видачу траншу, кожний договір про видачу траншу є невід`ємною частиною угоди. Видача траншів здійснюється після підписання договору про видачу траншу, на строк та на умовах передбачених в угоді. Метою кредиту є споживчі цілі.

У свою чергу позичальник зобов`язався повернути кредитні кошти, сплатити проценти і винагороду в строки передбачені угодою та договорами про видачу траншів, але не пізніше 20 вересня 2018 року.

Банк зобов`язався надати кредит шляхом видачі готівки через касу у вигляді траншів кредиту, а позичальник зобов`язався здійснювати погашення кредитів, процентів і винагороди в порядки та строки згідно графіків, які є невід`ємною частиною кожного договору про видачу траншів (т. 1 а.с.87-90).

Згідно п.4.1. кредитної угоди за користування кредитними коштами у період з дати списання коштів до дати погашення Траншу кредиту, згідно п.п.2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.10 даної угоди, п.п.1.3.,4.1, 4.2., 4.3 договору про видачу траншу, позичальник сплачує проценти у розмірі 18 % річних.

Відповідно до пункту 4.3 кредитної угоди, при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання щодо погашення кредиту, передбаченого пунктами 2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.10 цієї угоди, а також пунктами 1.3, 2.2.3 договорів про видачу траншу, позичальник сплачує банку відсотки за користування траншем кредиту в розмірі 40 процентів річних від суми залишку непогашеного боргу.

Пунктом 6.1 цієї угоди передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених пунктами 2.2.2., 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 2.4.1, 4.1, 4.3, 4.4 цієї угоди, пунктами 4.1, 4.2, 4.3, 4.4 договорів про видачу траншів, а також графіком погашення, строків повернення кредиту, передбачених пунктами 1.3, 2.2.3, 2.3.3 цієї угоди, пунктами 1.3, 2.2.3 договорів про видачу траншів, а також графіком погашення, винагороди, передбаченої пунктами 4.5, 4.6 цієї угоди, а також пунктами 4.5, 4.6 договорів про видачу траншів, позичальник сплачує банку за кожен випадок порушення пені в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який виплачується пеня. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, коли кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на дату щоденного нарахування.

24 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір про видачу траншу за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 54 000 доларів США (т. 1 а.с. 91-93).

Пунктом 4.9 договору про видачу траншу передбачено, що при непогашенні траншу кредиту в строк, встановлений пунктами 1.3, 2.2.3 цього договору, а також пунктами 2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.10 кредитної угоди №26МГ/2008 від 22 вересня 2008 року, заборгованість в частині своєчасно непогашеної суми траншу кредиту рахується простроченою, на залишок заборгованості за простроченою сумою траншу кредиту розрахунок відсотків здійснюється у відповідності з пунктом 4.3 дійсного договору з дня виникнення простроченої заборгованості.

З метою забезпечення кредитного договору, 22 вересня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанком» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання позичальником кредитних зобов`язань (т. 1 а.с. 40-41).

Також, 23 вересня 2008 року між Банком та ОСОБА_4 укладено нотаріально, посвідчений договір іпотеки, за яким остання з метою забезпечення ОСОБА_1 кредитних зобов`язань передала в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 (т. а.с. 74-76).

В подальшому, 12 березня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір до кредитної угоди №26МГ/2008 від 22 вересня 2008 року (т. 1 а.с. 18-22).

Відповідно до пункту А.2 додаткового договору ліміт цього кредитного договору: 165 114,82 грн. в тому числі: у розмірі 152 922,17 грн. на реструктуризацію заборгованості за кредитною угодою від 22 вересня 2008 року, у розмірі 3 546,54 грн. на сплату страхових платежів у випадках та у порядку, передбачених п.п.2.1.6, 2.2.10 цього Договору, у розмірі 0,00 грн. для сплати за реєстрацію предметів застави у державному реєстрі обтяження рухомого майна, шляхом перерахування за реквізитами зазначеними в п.2.12 цього договору за кожним договором застави у розмірі 8 646,11 грн. на сплату судових витрат, передбачених п.п. 2.2.13, 2.3.12, 6.6. цього Договору.

12 березня 2013 року між Банком та ОСОБА_1 укладено додатковий договір до Договору траншу від 22 вересня 2008 року (т. 1 а.с. 23).

Згідно п.1.1 заборгованість за Договором на дату укладення цього Додаткового договору становить 18 894,09 доларів США, заборгованість за комісією 1 079,06 грн.

Пунктом 1.2. передбачено зміну валюти кредиту з доларів США на гривню. Зміна валюти кредиту здійснюється за комерційним курсом гривні до долару США на дату укладання цієї Додаткової угоди та становить 8,13 за один долар США. У зв`язку з чим заборгованість позичальника, зазначена в п.1.1 цього Додаткового договору на дату укладання цього додаткового договору, без урахування поточної суми заборгованості за кредитом становить 154 688,01 грн.

У зв`язку з укладенням 12 березня 2013 року додаткового договору до кредитної угоди та договору про видачу траншу, того ж дня між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір до договору поруки, а також між Банком та ОСОБА_4 укладено договір про внесення змін до договору іпотеки (т. 1 а.с. 40-410, 74).

Крім того, 12 березня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за умовами якого остання зобов`язалась відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитною угодою від 22 вересня 2008 року (т. 1 а.с.42).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2017 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 29 травня 2017 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2017 року, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто борг за кредитним договором в сумі 195246,45 грн. та в солідарному порядку із ним з поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з кожного самостійно по 174503,54 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено (т. 2 а.с.16-18, 23-24).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 липня 2018 року залишеного без змін постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів та визнання договорів в окремій частині недійсними відмовлено у зв`язку з пропуском строків позовної давності (т. 2 а.с.26-33).

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Мартєва С.Ю. від 02 листопада 2018 року у відкритті провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду в Миколаївській області від 20 вересня 2018 року відмовлено.

Відповідно до частини першої статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Статтею 627 України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає х їх змісту або із суті відносин між сторонами (частина третя статі 6 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в реакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно з частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Пунктом 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі - Правила), затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобов`язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Згідно з частиною п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до договорів, укладених із споживачами, про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції ) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У пунктах 2, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У роз`ясненнях, що містяться у п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статей 215, 1048-1052, 1054-1055), статей 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як на підставу задоволення вимог про визнання недійсним пункту 6.1. кредитної угоди, позивач посилався на те, що встановлення пені у розмірі 0,2% (0,2% х 365 дн. =73% річних), що перевищує розумну межу плати за послугу та є більшою 50% вартості продукції.

Так, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» № 543/96-ВР від 22 листопада 1996 року з наступними змінами регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб`єктів переказу грошей через платіжні системи.

Статтями 1,2 зазначеного Закону (в редакції на момент укладання кредитної угоди) передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, сторонами при укладення кредитної угоди було визначено пункт 6.1 цієї угоди, якою передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених пунктами 2.2.2., 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 2.4.1, 4.1, 4.3, 4.4 цієї угоди, пунктами 4.1, 4.2, 4.3, 4.4 договорів про видачу траншів, а також графіком погашення, строків повернення кредиту, передбачених пунктами 1.3, 2.2.3, 2.3.3 цієї угоди, пунктами 1.3, 2.2.3 договорів про видачу траншів, а також графіком погашення, винагороди, передбаченої пунктами 4.5, 4.6 цієї угоди, а також пунктами 4.5, 4.6 договорів про видачу траншів, позичальник сплачує банку за кожен випадок порушення пені в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який виплачується пеня.

Вказаний пункт договору відповідав положенням вказаного вище Закону.

11 липня 2013 року Конституційним Судом України ухвалено рішення № 7-рп/2013, яким вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 цього закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці).

12 березня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір №1 до кредитної угоди №26МГ/2008 від 22 вересня 2008 року в якому сторони погодили пункт А.3. - термін повернення кредиту згідно з графіком зменшення поточного ліміту, пункт А.7. - у випадку порушення позичальником будь-якого із грошових зобов`язань та при реалізації права банку, передбаченого п. А.3. цього Договору позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0, 128 % від суми залишку непогашеної заборгованості за кожен день прострочення, пункт А.8. - у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених п.п. 2.2.2, 2.3.1., 2.3.2, 2.4.1, 4.1.,4.2, 4.3, 4.4. цього Договору по сплаті винагороди та процентів, позичальник сплачує пеню у розмірі вказаному у п. А.7. цього Договору від суми простроченого платежу, пункт 6.1. - у випадку порушення позичальником будь-якого із зобов`язань по сплаті проценті за користування кредитом, а також згідно п.п.2.2.2., 2.3.1, 2.3.2,, 2.3.3, 2.4.1, 4.1.,4.2. цього Договору, термінів повернення кредиту, передбачених Графіком зменшення поточного ліміту, а також передбачених п.п.1.2, 2.2.3, 2.3.3 цього Договору, позичальник сплачує Банку пеню в розмірі вказаному в п.п.А.7, А.8 цього Договору.

Таким чином, сторони умовами додаткового договору від 12 березня 2013 року у разі порушення позичальником кредитних зобов`язань погодили розмір пені 0,128% за кожен день прострочення, що становить 46,72% річних (0,128% х 365 дн.) та яка не перевищує розумну межу плати за послуги, а також не є більшою 50% вартості продукції.

Отже, наведе свідчить про те, що пункт 6.1. кредитної угоди було змінено з дня підписання сторонами додаткового договору №1 12 березня 2013 року, тобто до ухвалення Конституційним Судом України рішення № 7-рп/2013.

Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєві від 27 березня 2017 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поручителів в солідарному порядку було стягнуто кредитну заборгованість, розрахунок якої здійснено з урахуванням розміру пені у розмірі 0,128% за кожен день прострочення.

За таких обставин, вимоги про визнання пункту 6.1. кредитної угоди від 22 вересня 2008 року є безпідставні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання пункту 6.1. кредитної угоди недійсною, суд першої інстанції помилково виходив з того, що строк позовної давності за цими вимогами які є обґрунтованими пропущено, однак підставою відмови у задоволенні вказаних позовних вимог слід зазначити їх безпідставність.

За таких обставин, рішення суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання пункту 6.1. кредитної угоди №26МГ/2008 від 22 вересня 2008 року недійсним підлягає зміні.

Що стосується вимог про визнання недійсними пунктів 4.3. кредитної угоди та пункту 4.9 договору про видачу траншу то колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні цих вимог.

За положеннями статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.ч.1,2 ст. 1054 ЦК України).

Так, пунктом 4.3. кредитної угоди передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання щодо погашення кредиту, передбаченого пунктами 2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.10 цієї угоди, а також пунктами 1.3, 2.2.3 договорів про видачу траншу, позичальник сплачує банку відсотки за користування траншем кредиту в розмірі 40 процентів річних від суми залишку непогашеного боргу.

Пунктом 4.9 договору про видачу траншу передбачено, що при непогашенні траншу кредиту в строк, встановлений пунктами 1.3, 2.2.3 цього договору, а також пунктами 2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.10 кредитної угоди №26МГ/2008 від 22 вересня 2008 року, заборгованість в частині своєчасно непогашеної суми траншу кредиту рахується простроченою, на залишок заборгованості за простроченою сумою траншу кредиту розрахунок відсотків здійснюється у відповідності з пунктом 4.3 дійсного договору з дня виникнення простроченої заборгованості.

Отже, умовами кредитної угоди та договору про видачу траншу сторони передбачили підвищення процентної ставки до 40 % у зв`язку з порушенням позивальником кредитних зобов`язань, тобто підвищення процентів відбувається з настанням певної події, та є забезпеченням виконанням зобов`язань за цим договором та передбачене домовленістю.

До того ж, сторони не передбачили спеціальної процедури щодо підвищення процентної ставки, а лише погодили умови про її підвищення з порушенням умов кредитного договору.

Саме й з цих підстав і виходив місцевий суд щодо відмови у задоволенні цих вимог.

Посилання позивача на порушення процедури підвищення процентної ставки - не направлення ОСОБА_1 повідомлень про зміну процентної ставки, не заслуговують на увагу, оскільки процедура повідомлення щодо підвищення процентної ставки є обов`язковою у разі - зміни вартості кредитних ресурсів на ринку, зміна облікової ставки НБУ.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для визнання недійсними пунктів 1.1.,1.2., додаткового договору №1 від 12 березня 2013 року до договору про видачу траншу №1 -26МГ/2008 від 22 вересня 2008 та пункту А.2. додаткового договору №1 від 12 березня 2013 року до кредитної угоди якими встановлено ліміт кредитного договору, заборгованість на дату укладення додаткового договору до кредитної угоди та додаткового договору до договору видачі траншу в доларах США із зміною валюти кредиту з доларів США на гривню за комерційним курсом гривні до долару США на дату укладання Додаткової угоди - 8,13 за один долар США та визначено розмір заборгованості у гривнях, оскільки положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на момент укладенні додаткових угод передбачала право кредитодавця проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію.

У зв`язку з відмовою у визнані недійсними окремих пунктів кредитної угоди договору про видачу траншу та додаткових договорів до кредитної угоди та договору про видачу траншу правильним є висновок суду про відмову у задоволені вимог про перерахунок сплачених коштів по кредитному зобов`язанню від 20 жовтня 2008 року по 29 березня 2013 року з урахуванням вимог пункту 4 частини 12 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з вирахуванням сплачених коштів за період з 28 березня 2013 року по 13 лютого 2016 року та повернути зайво сплачені кошти, визнання виконаними та припиненими основні кредитні зобов`язання від 22 вересня 2008 року по 20 вересня 2018 року.

До того ж, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2017 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 29 травня 2017 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2017 року, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто борг за кредитним договором в сумі 195246,45 грн. та в солідарному порядку із ним з поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з кожного самостійно по 174 503,54 грн.

Вказаним рішенням суду встановлено, що розрахунок заборгованості було здійснено станом на 05 січня 2016 року та з урахуванням Додаткових договорів від 12 березня 2013 року до кредитної угоди від 22 вересня 2008 року та Договору про видачу траншу від 24 вересня 2008 року, а відтак заперечення щодо розміру заборгованості та здійснення її перерахунку зводяться до незгоди позивача із рішенням суду, яке набрало законної сили.

Посилання позивача на те, що судом не в повному обсязі розглянуті його позовні вимоги, а саме здійснення перерахунку процентів, пені сплачених за період з 22 вересня 2008 року по 13 лютого 2013 року з урахуванням незаконних комісійних винагород є безпідставні, оскільки вимоги про перерахунок сплачених коштів по кредитному зобов`язанню від 20 жовтня 2008 року по 29 березня 2013 року з урахуванням вимог пункту 4 частини 12 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з вирахуванням сплачених коштів за період з 28 березня 2013 року по 13 лютого 2016 року включають перерахунок усіх складових кредитних коштів.

Доводи ОСОБА_1 про те, що перерахунок сплачених коштів потрібно здійснити й тому, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 липня 2018 року пункти кредитної угоди щодо сплати позичальником винагороди за видачу кредитних коштів та відкриття розрахункового рахунку були визнані незаконними на увагу не заслуговують, оскільки в задоволенні цих вимог було відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Висновок суду про відмову у визнанні припиненими, у зв`язку з виконанням основного зобов`язання договорів поруки від 12 березня 2013 року, укладені між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , а також договір іпотеки ВКТ № 863604 від 23 вересня 2008 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 , із зобов`язанням відповідача здійснити дії пов`язані із внесенням відповідних відомостей до Державного реєстру про припинення іпотеки є правильним з огляду на викладене вище а крім того суд вірно виходив з відсутності повноважень у позивача від третіх осіб щодо звернення до суду в їх інтересах.

Доводи апеляційної скарги щодо нарахування процентів після дострокового закінчення кредитного договору не впливають на висновки суду, оскільки кредитна заборгованість з усіма складовими була встановлена рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2017 року.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до підстав позову, яким суд відповідно до ст. 89 ЦПК України надав належну оцінку, не спростовують висновків суду, а тому не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381,382 ЦПК України колегія суддів , -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2019 року в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання пункту 6.1. кредитної угоди № 26МГ/2008 від 22 вересня 2008 року недійсним змінити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 29 травня 2019 року.