Справа №: 272/1163/17
Провадження № 2/272/8/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2019 року

Андрушівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Брагіна В.І.

з участю секретаря судових засідань Євдощук О.В.

з участю позивача ОСОБА_2,представника позивача ОСОБА_3,представника відповідача ОСОБА_4,розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Андрушівка цивільну справу №272/1163/17 провадження 2/272/51/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,суд,-

встановив :

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою .

В обгрунтування позовних вимог зазначив,шо йому належить на праві власності будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 0, 1000 га. згідно договору дарування від 03.07. 2003 року.Належну йому земельну ділянку обробляє та доглядає його мати, та саме із її слів йому стало відомо про те , що син відповідачки з її дозволу став будувати основу для споруди паркану із бетонних плит. Він викликав поліцію та спеціалістів з Андрушівської райдержадміністрації, яки попередили власницю земельної ділянки ОСОБА_5 про недопустимість порушення меж сусід них земельних ділянок .Відповідачка порушила його право власності на землю - встановивши паркан на його земельній ділянки, чим порушила межи від т. А до Б у розмірі 1, 80 м по ширині,також відповідачка побудувала на його земельній ділянці гараж. Відповідачка категорично відмовляється усунути перешкоди в користуванні його земельною ділянкою на межи по вказаних точках - знести залитий бетонний фундамент під паркан та звільнити мою земельну ділянку, що обмежує моє право на володіння та користування землею за призначенням. Факт порушення його прав землекористувача підтверджено листом Андрушівської міської ради , фотознімками . Просив усунути перешкоди в користуванні належної йому земельної ділянки по АДРЕСА_1, шляхом демонтажу паркану на межи із суміжною ділянкою, яка належить ОСОБА_5 від А до Б.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі,обгрунтуваши його наведеними в позовній заяві обставинами. Зазначили,що перехід до позивача права власності на земельну ділянку відбувся автоматично на підставі договору дарування від 03 липня 2003 року позивачу житлового будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1000 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку,господарських будівель і споруд та додаткової реєстрації не потрібно.На їх думку позивач на даний час є власником цієї земельної ділянкт. Додали,що межові знаки між домоволодіннями АДРЕСА_2 відсутні,оскільки внаслідок спору акт узгодження меж не підписаний.Заявили клопотання про призначення в справі додаткової експертизи,оскільки вважали проведену експертизу неповною та вважав,що в якості привязки паркану до місцевості можливо використати технічні умови на водопостачання,які виготовлені комунальним підприємством «Комсервіс».Просили позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявилася,направила заяву про розгляд справи в її відсутність,просила розглядати справу в присутності її представника,позов не визнала,направила відзив,згідно якого вона за зазначеною адресою проживає з дитинства. Межа з сусідньою земельною ділянкою, що розміщена по АДРЕСА_1 була весь час по лінії розмежування де і на даний час стоїть новий паркан взамін старого, що в судовому засіданні підтвердять свідки. Земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,10 га. , для ведення особистого селянського площею 0,20 га., що розміщені поряд, вона отримала безпосередньо у власність в 1993 році, що підтверджується рішенням виконкому Андрушівської міської ради № 431 від 29.04.1993 року.Як виготовлялась технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: АДРЕСА_1 і в який час їй не відомо, оскільки акт узгодження меж вона не підписувала та її взагалі не запрошували спеціалісти землевпорядної організації для уточнення та узгодження меж під час заміру площі суміжної земельної ділянки. Просила в задоволені позову відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав,пояснив,що житловий будинок, що розміщений по АДРЕСА_3, земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку. господарських будівель і споруд, земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, що розміщені за тією ж адресою, належать ОСОБА_5 на підставі приватної власності, що підтверджується відповідно Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно. Земельні ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку. господарських будівель і споруд площею 0,10 га. , для ведення особистого селянського плошею 0,20 га., що розміщені поряд, я отримала безпосередньо у власність в 1993 році, що підтверджується рішенням виконкому Андрушівської міської ради № 431 від 29.04.1993 року. З огляду матеріалів, що були долучені до позовної заяви позивачем є зрозумілим, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: АДРЕСА_1 виготовлялась в період 2001-2003 років. На той час виконання робіт виконувалось відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі. Проаналізувавши вказані вимоги Інструкції та технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 можна зробити висновок, що державний акт на право власності на землю міг бути виданий без встановлення меж земельних ділянок та винесення їх в натурі (на місцевості). При цьому виконавцем робіт не використовувались відповідні технічні засоби та не проводилися технічні виміри геодезичними методами, а тому спеціалістами ліцензійної організації проведено її обміри без врахуванням площі земельної ділянки по АДРЕСА_3, яка складається з двух поряд розташованих земельних ділянок: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,10 га , для ведення особистого селянського плошею 0,20 га., які належать мені - ОСОБА_5 Акт встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) землевласника ОСОБА_2, копія якого долучена до позовної заяви позивачем є безпідставним. Так в зазначеному акті зазначено, що суміжними землевласниками (землекористувачами) ніяких притензій при встановленні меж не заявлено, межою земельної ділянки слугує дерев`яний паркан, тому межові знаки не встановлювалися. При цьому підписи в акті, як суміжних землевласників, так і спеціалістів землевпорядних організацій відсутні. З матеріалів, що долучені позивачем до позовної заяви відсутні документи, які мали підтверджувати право власності на земельну ділянку саме ОСОБА_2 Так в матеріалах справи є копія договору дарування житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_2 Проте державна реєстрація речових прав на земельну ділянку на імя позивача фактично не була проведена. Просив відмовити у задоволенні позову за його безпідставністю.

Свідок ОСОБА_6 пояснив суду,що він є сусідом сторін.Може пояснити,що на його думку ніяких меж порушено не було,оскільки ОСОБА_5 будує новий паркан на місце старого.

Згідно висновку експерта № 39/11-2018 від 30.11.2018 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи встановити факт відповідності площі та конфігурації фактичного землекористування ОСОБА_2 земельною ділянкою по АДРЕСА_1 межам земельної ділянки згідно державного акту від 03.07.2003 (бланк серії ВАК №361399) /ас. 105/, технічному звіту складеного станом на 2003 рік /а.с.56-72/, та договору дарування від 03.07.2003 (бланк серії ВАК №361399, не вбачається за можливе, по причині відсутності межових значків встановленого зразку та штучних лінійних рубежів у вигляді паркану по всьому периметру ділянки. Межі фактичного землекористування ОСОБА_5 (по наявному паркану) виходить за межі земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_3 по АДРЕСА_3 визначені технічною документацією із землеустрою та є фактично зміщеними в сторону будинковолодіння №72 на відстань від 64 до 74 см (схематично наведено на рис. №6). Встановити факт порушення меж земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_4 при влаштуванні паркану між будинковолодіннями по АДРЕСА_2, не вбачається за можливе, оскільки координати поворотних зовнішніх меж даної земельної ділянки складені у місцевій системі координат, а відомості про вище вказані координати відсутні вдержавному земельному кадастрі.

Допитаний в судовому засіданні експерт Свістунов І.В. пояснив суду,що для повної експертизи повинні бути системні координати,які відсутні,оскільки земельна ділянка площею 0,1000 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку,господарських будівель і споруд за адресою : будинок АДРЕСА_1 відсутня в державному земельному кадастрі. Територія вказаних домоволодінь не огорожена, межові знаки не встановлювалися та відсутні,тому фактично визначити межу між цими домоволодіннями неможливо,тому неможливо провести додаткову експертизу.

Вислухавши пояснення сторін,дослідивши матеріали справи,суд дійшов висновку що позов не підлягає задоволенню.При цьому суд виходить з наступних міркувань :

Судом встановлено,що згідно договору дарування від 03 липня 2003 року ОСОБА_8 подарувала позивачу житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1000 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку,господарських будівель і споруд. Право власності на житловий будинок позивачем 17 січня 2005 року зареєстровано за позивачем (а.с.105,105,110). Земельна ділянка площею 0,1000 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку,господарських будівель і споруд. за адресою : АДРЕСА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 Належить ОСОБА_8 (а.с.107 ). Земельна ділянка площею 0,1000 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку,господарських будівель і споруд. за адресою : АДРЕСА_1 відсутня в державному земельному кадастрі,право власності на неї за позивачем не зареєстровано (а.с.36). Житловий будинок АДРЕСА_3 та земельну ділянку площею 0,2000 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку,господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства зареєстровані на праві власності за ОСОБА_5 (а.с.34,35,37).З технічного звіту по виготовленню зовнішніх меж та виготовленню державного акту на право власності на імя ОСОБА_8 по АДРЕСА_1 та технічного звіту по виготовленню зовнішніх меж та виготовленню державного акту на право власності на імя ОСОБА_5 по АДРЕСА_3 вбачається,що межі між вказаними домоволодіннями не встановлені на даний час та фактично межові знаки не встановлювалися (а.с.56-99).

При вирішенні спору суд виходить з наступних міркувань :

Підстави набуття прав на землю визначені розділом IV ЗК України:після прийняття органом державної влади або місцевого самоврядування рішення про надання земельної ділянки у власність або в користування, затвердження результатів аукціону, укладення відповідної цивільно-правової угоди, набуття права власності на житловий будинок, будівлю, споруду особа має право на одержання земельної ділянки у власність або в користування і право вимагати оформлення документів, що посвідчують право власності або право користування земельною ділянкою.Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України). З урахування змін у законодавстві, порядку державної реєстрації прав на землю та документів, що ці права посвідчують періоди реєстрації можливо поділити на три етапи: перший етап до 02.05.2009 року, другий етап після 02.05.2009 та третій етап після 01.01.2013 року. Так, до 02.05.2009 року відповідно до ст. 125 ЗК України право власності виникало після одержання її власником документа, що посвідчує право власності земельної ділянки та його державної реєстрації. Державну реєстрацію правовстановлюючих документів проводили територіальні органи Держкомзему. Згідно з положеннями ст. 126 ЗК України, документ, який підтверджував право власності у період до 02.05.2009 року був державний акт трьох видів: 1) державний акт на право приватної власності на землю; 2) державний акт на право власності на землю; 3) державний акт на право власності на земельну ділянку. Спрощення процедури переходу права власності на земельну ділянку, із земель приватної форми власності та розпочався у звязку з прийняттям Закону України від 05.03.2009 №1066-VI .Зазначеним Законом України було внесено зміни до ст. 126 ЗК України щодо визначення документів, якими може посвідчуватись право власності на землю. Згідно з п. «а» ч. 2 ст. 126 ЗК України документом, який підтверджує набуття права власності на земельну ділянку, що на момент відчуження перебувала у приватній власності, може виступати будь-який договір, за яким набувається у власність земельна ділянка (купівля-продаж, дарування, міна тощо). Відповідний договір разом з державним актом є належним правовстановлюючим документом, на підставі якого може бути проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.У разі набуття права власності на земельну ділянку на підставі цивільно-правової угоди державний акт на право власності на земельну ділянку долучається до договору, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку.На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їхніх обмежень, робили згідно із законодавством, яке діяло з 2009 р., відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід (п. 14 Порядку ведення Поземельної книги, затвердженого ПКМ України від 09.09.2009 №1021).

З наведеного слідує, що до 02.05.2009 року під час переходу права власності на землю за цивільно-правовою угодою до іншої особи, документом, який посвідчує таке право є державний акт,а не цивільно-правова угода.Таким чином,суд виходячі з законодавства,яке діяло станом на 03 липня 2003 року,суд вважає,що позивач не виконав покладені на нього обовязки щодо виготовлення державного акту на своє імя та його подальшої державної реєстрації,а тому не набув права власності на земельну ділянку площею 0,1000 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку,господарських будівель і споруд за адресою : АДРЕСА_1 області.

Згідно ч.2 ст.152 ЗК України усунення будь-яких перешкод порушень права на землю може вимагати власник земельної ділянки.

Судом встановлено,що позивач не є власником земельної ділянки площею 0,1000 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку,господарських будівель і споруд за адресою : АДРЕСА_1 області,а тому не може висувати вимоги щодо усунення порушень користування цією земельною ділянкою.

На думку суду фактично спір заявлений про порушення межі домоволодіннями АДРЕСА_2.

При вирішенні вказаного питання суд керується наступним :

Відповідно до ч.1 ст.106 Земельного кодексу України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Згідно ст.ст.91,96,103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі суміжних земельних ділянок повинні жити за правилами добросусідства, тобто зобовязані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них, не порушувати законні права один одного.

Згідно з частиною 6 статті 123 ЗК України проект відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом із земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно - епідеміологічними органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи з об'єктів, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки.

Статтею 56 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що до складу технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, включаються матеріали польових геодезичних робіт і план земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки.

Відповідно до статті 198 ЗК України, кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Крім того, відповідне погодження здійснюється спеціально уповноваженими організаціями, які мають право складати технічну документацію із землеустрою.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі регулюється чинним законодавством. Так, відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 р. № 43 (далі Інструкція), перенесені в натуру (на місцевість) межі земельної ділянки закріплюються довгостроковими межовими знаками, які передаються на зберігання власнику земельної ділянки, про що складається відповідний акт. Акт складається у трьох примірниках, підписується власником або користувачем земельної ділянки, виконавцем робіт і представником районного (міського) відділу (управління) земельних ресурсів Держкомзему України. Один примірник обов'язково видається разом із державним актом на землю власнику земельної ділянки (пункт 1.14 Інструкції). Методичними рекомендаціями щодо порядку передачі земельної частки (паю) в натурі з земель колективної власності членам колективних сільськогосподарських підприємств і організацій, затвердженими наказом Державного комітету України по земельних ресурсах, Міністерства сільського господарства і продовольства України, Української академії аграрних наук № 47/172/48 від 04.06.1996 р. (надалі Рекомендації), передбачено, що на кожній земельній ділянці або їх групі, в простих умовах відновлення меж при можливому їх порушенні, необхідно передбачити встановлення не менше 2 межових знаків, виготовлених з матеріалів, які тривалий час не піддаються руйнуванню. Обов'язковою умовою розміщення знаків є забезпечення неушкодження їх при виконанні польових механізованих робіт (пункт 3.4 Рекомендацій).

Судом встановлено,що технічна документація із землоустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (намісцевості) за адресою: АДРЕСА_1 виготовлялась в період 2001-2003 років. З технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 можна зробити висновок, що державний акт на право власності на землю міг бути виданий без встановлення меж земельних ділянок та винесення їх в натурі (на місцевості). При цьому виконавцем робіт не використовувались відповідні технічні засоби та не проводилися технічні виміри геодезичними методами, а тому спеціалістами ліцензійної організації проведено її обміри без врахуванням площі земельної ділянки по АДРЕСА_3, яка складається з двух поряд розташованих земельних ділянок: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,10 га , для ведення особистого селянського плошею 0,20 га., які належать ОСОБА_5

Таким чином суд прийшов до висновку,що межа у відповідності з вимогами законодавства між суміжними земельними ділянками АДРЕСА_2,на даний час не встановлена,тому вирішити питання щодо порушення межі,якої не існує неможливе.

Позовні вимоги щодо зобов'язання власника сусідньої земельної ділянки встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними не заявлялися,тому суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог та розглянути питання щодо встановлення межі.

За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позову суд в порядку ст.142 ЦПК України судові витрати суд покладає на позивача.

Керуючись ст.ст.81,106,107,125,152,193,198 ЗК України,ст.13,80,81,89,141, 259,264, 265, 268, 272, 273,280-281,354 ЦПК України, суд,-

ухвалив :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 ( адреса місце проживання АДРЕСА_5,РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_5 (адреса місця проживання АДРЕСА_4,РНОКПП НОМЕР_2 ) про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Рішення може бути оскаржене у відповідності до п.п. 15.5, п.15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи до Житомирського апеляційного суду через Андрушівський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення виготовлено 15 травня 2019 року.

Суддя:В. І. Брагін