Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

місто Київ

справа № 204/550/15-ц

провадження № 61-11009св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2015 року у складі судді Дубіжанської Т. О. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року у складі колегії суддів: Бараннік О. П., Посунся Н. Є., Лисичної Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

(далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) у лютому 2015 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 09 червня 2008 року № DNHDAN101249918 у сумі 43 715, 38 дол. США та судові витрати у справі.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 09 червня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNHDAN101249918, згідно з умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 33 655, 29 дол. США на термін до 08 червня 2015 року. Всупереч зазначеним положенням закону та умовам договору відповідач зобов`язання за зазначеним договором належним чином не виконав. У зв`язку із наведеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 28 жовтня 2014 року мав заборгованість перед банком у розмірі 66 392, 00 дол. США, яка складається із: заборгованість за кредитом у розмірі 16 639, 82 дол. США, заборгованість за процентам за користування кредитом у розмірі 10 734, 47 дол. США, заборгованість за комісією за користування кредитом у розмірі 4 139, 16 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 34 878, 35 дол. США. Від цієї суми заборгованості віднято суму у розмірі 24 776, 69 дол. США, яку стягнуто за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2011 року, різниця становить 41 615, 31 дол. США, а також штрафи відповідно до договору: штраф (фіксована частина) у розмірі 19, 31 дол. США, штраф (процентна складова) у розмірі 2 080, 77 дол. США. Таким чином, загальна заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 43 715, 38 дол. США.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відзив на позов не надходив.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відсутні докази виконання чи невиконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2011 року про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 на користь банку, а також, що виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті суперечить чинному законодавству.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2015 року змінено з мотивів обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2011 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» стягнута заборгованість за тим самим договором від 09 червня 2008 року № DNHDAN101249918 у розмірі 197 222, 48 грн, яке не виконано. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання і не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, але з відповідним позовом банк не звертався до суду, на що суд першої інстанції не звернув належної уваги.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у жовтні 2016 року із застосуванням засобів поштового зв`язку, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило скасувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявник зазначає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Іншим доводом касаційної скарги є те, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у сторін кредитного договору.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення в цілому відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 09 червня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено кредитний договір від 09 червня 2008 року № DNHDAN101249918, згідно з умовами якого позичальник отримав від банку кредит у сумі 33 655, 29 дол. США.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2011 року, ухваленим за результатами розгляду іншої цивільної справи № 0417/2-1603/2011, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» стягнута заборгованість за договором від 09 червня 2008 року № DNHDAN101249918 у розмірі 197 222, 48 грн. При цьому банк звернувся до суду з позовом про стягнення суми боргу за кредитом у повному обсязі у травні 2011 року.

Належних та допустимих доказів, що рішення суду від 29 червня 2011 року не виконано, позивачем не надано.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, пенею та комісією

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Задля належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У статті 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на наведене, Верховний Суд вважає, що відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі.

Встановивши фактичні обставини, апеляційний суд правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами. Правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що після спливу строку кредитування банк позбавлений права як кредитор нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду суд зробила висновок про відступлення від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, що був викладений у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі в частині позовних вимог про стягнення суми кредиту

В оцінці доводів касаційної скарги щодо стягнення сум кредиту Верховний Суд врахував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), відповідно до якого позивач, як кредитор за кредитним договором відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначає позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права.

Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і звернув рішення до примусового виконання.

Верховний Суд врахував, що, як встановлено судами, у 2011 році банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, визначивши суму заборгованості у валюті гривні України, зазначивши, що саме 197 222, 48 грн є повним розміром заборгованості, включаючи заборгованість за кредитом, заборгованість за відсотками та пенею. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2011 року у справі № 0417/2-1603/2011 позов задоволено у повному обсязі, рішення набрало законної сили.

Зважаючи на наведене, позовні вимоги про стягнення суми кредиту, яка становить різницю між стягнутою заборгованістю за заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2011 року у справі № 0417/2-1603/2011 та наявною заборгованістю на момент подання позову у справі, що переглядається, задоволенню також не підлягають, оскільки заборгованість за кредитом стягнуто у повному обсязі заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2011 року.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик