Справа № 538/1312/17
Провадження № 2/538/15/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 року Лохвицький районний суд Полтавської області

У складі: головуючого-судді Бондарь В.А.

за участю секретаря судового засідання Горілей Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лохвиця цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до Лохвицького районного суду Полтавської області із позовом до відповідача про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, завданої кримінальним правопорушенням передбаченим ч. 1 ст. 125 КК України, мотивуючи тим, що з 28.07.2002 року вона з відповідачем проживали у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . 07 вересня 2017 року шлюб розірвано рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області. Протягом всього сумісного життя відношення відповідача до неї було нелюдським, несумісним з нормами моралі і людяності: постійні приниження її честі та гідності, брутальне п`янство, жорстокі побиття, після яких вона довго не могла приходити в себе.

02 січня 2017 року близько шостої години вона знаходилася за місцем спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_4 . Несподівано зайшов відповідач і, побачивши, що вона в ліжку, сильно вдарив її кулаком по голові, а потім почав наносити удари по всьому тілу. Це продовжувалося не менше 20 хвилин на очах дитини, доки їй не вдалося вискочити на вулицю і втекти до своєї сестри. Через деякий час вона прийшла до «Швидкої допомоги» і там медсестра, побачивши її стан викликала міліцію. 02.01.2017 р. вона отримала повідомлення слідчого Лохвицького відділу поліції Горбоконя В.В. про те, що її заява внесена до ЄРДР і відкрито кримінальне провадження по ст. 125 ч. 1 КК України за № 0000009.

Таким чином, згідно законодавства, вона була визнана потерпілою і отримала відповідну пам`ятку. З 05 січня по 11 січня 2017 року року вона знаходилася на стаціонарному лікуванні та у зв"язку із цим понесла матеріальної шкоди на придбання медикаментів та оплати медичних послуг на суму 1256,64 грн. Зазначає, що за весь час перебування на лікуванні та в наступний період вона отримала фізичний біль, нервове потрясіння та моральні страждання. Відповідач не надавав щонайменшої допомоги в лікарні, не цікавився станом її здоров"я, не приймав ніякої участі у її видужанні та реабілітації.

Тому вона просить стягнути з відповідача на її користь майнову шкоду (збитки), кримінально-карними діями, передбаченими ч.1 ст. 125 КК України, в розмірі 1256,64 грн., яка складає загальну вартість придбання нею лікарських засобів, препаратів та матеріалів медичного призначення; компенсацію моральної (немайнової) шкоди, завданої їй його умисними, неправомірними, винними діями в розмірі 100 000 (сто тисяч) грн.; витрати на надання їй правової допомоги в сумі 1000 грн. згідно квитанції ЮК.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просила суд позов задовольнити, зазначила, що всі докази наявні в матеріалах справи, надані медичні довідки, підтверджено факт стаціонарного лікування в медичному закладі, також є всі необхідні чеки, в матеріалах кримінального провадження є покази відповідача написані власноручно, де він визнав свою провину, спричинивши їй фізичне насилля.

Представник відповідача адвокат Кузьменко В.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд в позовних вимогах позивача відмовити, оскільки згідно постанови про закриття кримінального провадження від 27.02.2017 року, кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000009 від 02.01.2017 року закрито у зв"язку з встановленою відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, так як не отримано достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_2 в нанесенні тілесних ушкоджень ОСОБА_1

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, вважає, що у позові слід відмовити в зв`язку з наступним.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що з 28.07.2002 року ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження виданого виконкомом Пісківської сільської ради Лохвицького району, актовий запис № 06 ( а.с.6).

Від цього шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого 22.04.2005 року виконкомом Червонозаводської міської ради Лохвицького району Полтавської області, актовий запис № 18 (а.с.7).

Згідно рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 07.09.2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано ( а.с.3-4).

Судом встановлено, що 02.01.2017 року близько 06 години в м. АДРЕСА_1 у АДРЕСА_1 ОСОБА_1 було нанесено тілесні ушкодження. Зі слів ОСОБА_1 тілесні ушкодження наніс їй її чоловік ОСОБА_2 . За даним фактом було порушено кримінальне провадження № 0000009 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.125 КК України ( а.с.12).

03.01.2017 року було призначено судово-медичну експертизу для визначення ступеня тяжкості нанесених тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , згідно Висновку експерта № 6 від 13.01.2017 року встановлено, що у ОСОБА_1 на її тілі виявлено тілесні ушкодження у вигляді: підшкірного крововиливу по задній поверхні нижньої третини лівого передпліччя, підшкірний крововилив по задній поверхні середньої третини лівого плеча, підшкірний крововилив по заднє-внутрішній поверхні середньої третини правого передпліччя, які могли утворитися від дії тупих твердих предметів, можливо в строк та за обставин на які посилається підекспертна та які зазначено в постанові про призначення експертизи та можуть бути оцінені як у своїй сукупності так і кожне зокрема як легкі тілесні ушкодження.

Діагноз: "Закрита ЧМТ (02.01.17) у побуті легкого ступеню, струс головного мозку" при оцінці ступеня тяжкості не враховується, оскільки він встановлений на основі суб"єктивних факторів і не підтверджується об"єктивними відомостями у представленій медичній документації (відсутній опис будь-яких тілесних пошкоджень в ділянці голови, а також відсутній опис об"єктивної неврологічної симптоматики, притаманній струсу головного мозку) ( а.с.18-19).

Згідно довідки виданої 30.01.2017 року № 38 Лохвицькою ЦРЛ встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, знаходилась на лікуванні в терапевтичному відділенні Лохвицької ЦРЛ з 05.01.2017 року по 11.01.2017 року з діагнозом закритої ЧМТ (02.01.17 у побуті) легкого ступеню, струс головного мозку, ВСД, психофізіологічно, гостра реакція на стрес. Ліки та медичні засоби придбані за кошти хворої ( а.с.16).

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного, стаціонарного хворого № 81 Лохвицької ЦРЛ від 11.01.2017 року, встановлено, що ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні з 05.01.2017 року по 11.01.2017 року з приводу ЗЧМТ ( ІНФОРМАЦІЯ_3 у побуті), легкого ступеню, струсу головного мозку, вегето-судинна дистонія, психофізіологічно, гостра реакція на стрес, забій м"яких тканин голови (а.с. 17).

Як вказує позивач у зв`язку із вказаними захворюваннями їй призначались ліки, на які вона витратила 1256,64 грн.

Згідно довідки Заводської амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 1 від 25.01.2018 року встановлено, що ОСОБА_1 після судового засідання 22.01.2018 року зверталась на амбулаторний прийом у Заводську АЗПСМ до сімейного лікаря, при огляді був встановлений діагноз НЦД по змішаному типу, серцево-судинний криз ( а.с.87).

Відповідно до довідки Лохвицької ЦРЛ від 06.02.2018 року, вбачається, що 02.02.2018 року ОСОБА_1 оглянута неврологом Лохвицької ЦРЛ, діагноз: поперековий остеохондроз клінічно, загострення, ВСД, психофізіологічна (а.с.83 ).

Як вбачається з матеріалів справи, подальше лікування ОСОБА_1 не знаходиться в прямому причинному зв`язку з тілесними ушкодженнями отриманими 02.01.2017 року, а пов`язане з наявними у неї захворюваннями, зокрема: НЦД по змішаному типу, серцево-судинний криз, поперековий остеохондроз клінічно, загострення, ВСД.

З досліджених у судовому засіданні матеріалів кримінального провадження вбачається, що 27 лютого 2017 року постановою слідчого СВ Лохвицького ВП ГУНП в Полтавській області Горбоконя В.В. кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000009 від 02.01.2017 року закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв"язку з встановленою відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (а.с.14 ).

В мотивувальній частині вказаної вище постанови зазначено, що інших свідків, під час виниклого конфлікту, крім малолітнього ОСОБА_3 , який не підтверджує факт нанесення тілесних ушкоджень його батьком ОСОБА_2 його матері ОСОБА_1 , у приміщенні житлового будинку не було. Оскільки під час досудового розслідування не отримано достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_2 в нанесенні тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , відсутні очевидці вказаної події, які б допомогли встановити істину у справі, а також вичерпані можливості їх отримання, для доведення винуватості особи в суді, склад злочину в діях ОСОБА_2 передбачений ч. 1 ст. 125 КК України відсутній (а.с.14).

Відповідно до частини 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, постанова слідчого про закриття кримінального провадження не звільняє від доказування, в той же час дана постанова не була оскаржена потерпілою ОСОБА_1 в частині встановлених фактичних обставин.

Відповідно до Повідомлення про неможливість надання висновку судової психологічної експертизи № 255 по цивільній справі № 538/1312/17 провадження № 2/538/100/18 від 04.04.2018 року вбачається, що наявність в матеріалах цивільної справи постанови про закриття кримінального провадження від 27.02.2017 року № 0000009 від 02.01.2017 року, вказує на те, що ОСОБА_2 не визнаний у законному порядку як особа, яка спричинила ОСОБА_1 тілесні ушкодження. 03.04.2018 року ОСОБА_1 з"явилась до експертної установи. Перед проведенням експертного обстеження ОСОБА_1 роз"яснено, що за умови відсутності встановлення особи, яка порушила її права, розрахунок орієнтовного розміру заподіяної їй шкоди є неможливим. У зв"язку із роз"ясненим ОСОБА_1 відмовилась від проходження експертного обстеження та виконання експертизи до встановлення особи, яка заподіяла їй шкоду. За відсутності експертного обстеження позивача виконання експертизи є неможливим ( а.с.80).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частина друга цієї статті визначає, що збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статті 1166 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Такі ж правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 22 січня 2013 року у справі № 3-72гс12, від 03 червня 2015 року у справі № 6-305цс15, від 09 листопада 2016 року у справі № 3-1071гс16, а саме, за змістом ст. 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: наявності шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою і вини в заподіянні шкоди. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Тобто, юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина заподіювача шкоди.

Шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків.

Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

Виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

У спорах про відшкодування шкоди діє презумпція вини заподіювача шкоди, а на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 р. (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як роз"яснив Пленум Верховного Суду України у п.5 постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч.1 ст. 76 докази є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як роз"яснив Пленум Верховного Суду України у п.5 постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до п.7 цієї постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статті 1166 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Факту спричинення відповідачем тілесних ушкоджень позивачу не підтверджено належними і допустимими доказами.

Оскільки позивачем не доведено, що шкоду здоров`ю їй завдав саме відповідач, у відповідача не виник обов`язок відповідно до частини 2 ст. 1166 ЦК України доводити відсутність своєї вини у заподіянні позивачу шкоди здоров`ю.

Лікарські призначення, фіскальні чеки, медичні довідки, не є доказами того хто заподіяв позивачу тілесні ушкодження.

Висновок експерта № 6 від 13.01.2017 року підтверджує факт наявності у позивача тілесних ушкоджень, а саме, підшкірного крововиливу по задній поверхні нижньої третини лівого передпліччя, підшкірний крововилив по задній поверхні середньої третини лівого плеча, підшкірний крововилив по заднє-внутрішній поверхні середньої третини правого передпліччя, діагноз: "Закрита ЧМТ (02.01.17) у побуті легкого ступеню, струс головного мозку" при оцінці ступеня тяжкості не враховується, оскільки він встановлений на основі суб"єктивних факторів і не підтверджується об"єктивними відомостями у представленій медичній документації (відсутній опис будь-яких тілесних пошкоджень в ділянці голови, а також відсутній опис об"єктивної неврологічної симптоматики, притаманній струсу головного мозку) ( а.с.18-19), проте він не доводить хто заподіяв позивачу ці тілесні ушкодження.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, беручи до уваги те, що кримінальне провадження № 0000009 від 02.01.2017 року закрито у зв"язку з встановленою відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, в постанові про закриття кримінального провадження від 27.02.2017 року відсутній висновок про доведеність вини ОСОБА_2 у заподіянні потерпілій ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, як відсутні і посилання на будь-які інші докази, крім пояснень потерпілої ОСОБА_1 , а також те, що позивачем не доведений факт протиправної поведінки відповідача відносно неї та вини відповідача у отриманні нею тілесних ушкоджень у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, відсутні докази щодо встановлення необхідних фактів та обставин, які б свідчили про наявність: протиправності поведінки її заподіювача та причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями заподіювача та шкодою, вини останнього в її заподіянні, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відсутні, тому в задоволені позову слід відмовити в повному обсязі.

Статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною один якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки в задоволенні позову позивачу відмовлено, то судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 16, 22, 23, 1166, 1167, 1187, 1188, 1192, 1195 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, суд, -

в и р і ш и в:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Головуючий: В.А.Бондарь