Cправа № 557/311/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2019 року

Корецький районний суд Рівненської області

у складі головуючого судді Загородько Н.А.

секретар судового засідання Заруцький А.О.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Корець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Гощанської селищної ради, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно, -

встановив:

У поданій до суду заяві позивач просить визнати недійсним заповіт та визнати право власності на спадкове майно.

В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько та батько відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 .. Після його смерті залишилося спадкове майно, а саме житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,75 га, що розташована на території Гощанської селищної ради. Позивач, будучи дочкою та проживаючи поруч із ОСОБА_8 в АДРЕСА_1 , взяла на себе весь тягар догляду за батьком (за час його життя), так і за його спадковим майном, після - його смерті. Однак, наприкінці грудня 2016 р., сестра позивача ОСОБА_3 , повідомила позивача проте, що бажає продати батьківський будинок та спадкову земельну ділянку. На, що позивач відмовила, та повідомила сестрі, що потрібно спочатку оформити належним чином спадкові права.

Проте, сестра позивача - ОСОБА_3 повідомила, що всі спадкові права остання оформила. А відтак, вона має повне право продати спадковий будинок, і всі грошові кошти від такого продажу залишити собі.

Відповідач вважає себе єдиною спадкоємницею померлого ОСОБА_8 , оскільки, саме вона фактично приняла спадщину.

Крім того, позивач дізналася про існування заповіту померлого батька ОСОБА_8 , який останній залишив за 10 місяців до своєї смерті, а саме 20.08.2008 р . , у відповідності до якого батько на випадок своє смерті заповів усе своєї майно сестрі позивача ОСОБА_3 . В той же час, як відомо позивачеві, до своєї смерті батько жодного разу не обмовився про існування такого заповіту, а тісні стосунки із відповідачем ОСОБА_3 не підтримував.

Разом із тим, позивач повідомляє, що її сестра ОСОБА_3 , а ні до смерті, а ні після смерті батька з ним не проживала, фактичного догляду за спадковим майном, що складається із спірної земельної ділянки та житлового будинку, що знаходяться в АДРЕСА_1 , не здійснювала. А взагалі, протягом всього періоду, що передував смерті батька та після його смерті, постійно проживала разом із своєю сім`єю в м. Нетішин Хмельницької області, що може бути підтверджено відміткою про реєстрацію в її паспорті.

Крім того, ОСОБА_3 жодної участі в організації поховання батька не брала.

За таких обставин, позивач вважає, що з боку відповідача мало місце використання безпорадного стану померлого батька, з метою маніпуляції його волею та отримання необхідного їй заповіту. А відтак існують усі підстави для визнання заповіту, начебто, складеного ОСОБА_8 20.08.2008 року, недійсним.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали та просили задоволити з підстав наведених у позовній заяві. Вважають, що заповіт, який склав ОСОБА_8 є недійсним, оскільки він був складений у період коли батько хворів і був не в собі. Крім того, за життя батько ніколи не говорив про те, що залишить будинок відповідачу.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вважають, що заповіт, який склав ОСОБА_8 є дійсним та складений відповідно до чинного законодавства. ОСОБА_3 піклувалася про матір та батька до їх смерті, доглядала будинок та господарство в цілому. Батько залишив заповіт на її ім"я, оскільки, у позивача є будинок, який побудував їй батько ОСОБА_8 за життя, тому вважав, що спадок має бути відповідачу.

Представник відповідача Гощанської селищної ради в судове засідання не з"явився, але до суду подано заяву про розгляд даної справи за відсутності представника селищної ради.

Треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судове засідання не з"явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснили, що добре знали покійного ОСОБА_8 Він проживав у своєму будинку, його до смерті доглядала його дочка ОСОБА_14 Вона також доглядала будинок та земельну ділянку після смерті батька.

Свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснили що добре знають сім"ю ОСОБА_8 Він до смерті проживав у своєму будинку в смт.Гоща. До його смерті про нього дбала його дочка ОСОБА_3. Також, вона доглядала свою матір, яку забрала в м.Нетішин. ОСОБА_3 приїздила до батька часто, доглядала господарство та сплачувала комунальні послуги. Після смерті ОСОБА_8 - ОСОБА_21 переїхала до будинку батька і почала там проживати. ОСОБА_8 був у свідомості та розумів значення своїх дій до кінця свого життя. Лежачий він не був, пересувався самостійно і мав здоровий глузд.

Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, свідків та дослідивши наявні письмові докази, суд, прийшов до наступного висновку.

При цьому, в силу ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 13 грудня 2016 року.

Відповідно до заповіту посвідченого 20.08.2008 року державним нотаріусом Гощанської районної ДНК Рівненської області Строкаль В .Д. - Кривошея І.М . все своє майно заповів ОСОБА_3 ..

Спадкове майно, яке лишилось після смерті ОСОБА_8 складається з житлового будинку розташованого в АДРЕСА_2 та земельної ділянки розташованої на території Гощанської селищної ради Гощанського району площею 0,75 га.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

За вимогами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18.

16 грудня 2009 року ОСОБА_3 звернулася до Гощанської районної ДНК із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті її батька ОСОБА_8 , згідно спадкової справи № 574 заведеної 16.12.2009 року державною районною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вищевказаний заповіт є недійсним, оскільки ОСОБА_8 тривалий час хворів, приймав ліки і міг не усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

При розгляді справи жодною із сторін клопотання про призначення посмертної судової психіатричної експертизи не заявлялося.

Судом не встановлений факт проживання батька ОСОБА_8 разом із ОСОБА_1 на момент відкриття спадщини, та як наслідок прийняття нею спадщини після смерті батька відповідно до положень частин третьої та п`ятої статті 1268 ЦК України.

Також, судом не встановлено факт звернення ОСОБА_1 в установленому законом порядку до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_8 в порядку частини першої статті 1269 ЦК України.

Тобто доказів прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_8 матеріали справи не містять.

Отже, судом не встановлено підстав для визнання заповіту недійсним, а також для визнання права власності за позивачем на спадкове майно, оскільки вимога про визнання права власності є похідною від вимоги про визнання заповіту недійсним.

Виходячи із наведеного ст.ст. 202, 215, 225, 1216, 1217, 1218, 1223, 1233-1235, 1247, 1257, 1261-1265, 1268 ЦК України, та керуючись ст.ст 89, 265, 354 ЦПК України,суд -

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Гощанської селищної ради, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Зняти арешт накладений ухвалою Гощанського районного суду від 30 березня 2017 року з житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 , який зареєстрований за ОСОБА_3 та з земельної ділянки площею 0,75 га, що розташована на території Гощанської селищної ради в смт. Гоща, по вулиці Чапаева (нині - Оселя) Рівненської області , зареєстрована за ОСОБА_3 та розділена на дві окремі земельні ділянки кадастровий №:01:003:0486 площею 0,15 га та №: 01 :003: 0487 площею 0,60 га.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Корецький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 04.10.2019 року.

Суддя