Справа № 143/1469/18
Провадження № 22-ц/801/1677/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Марченко Л. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 рокуСправа № 143/1469/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Шемети Т. М.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 17 грудня 2018 року у м. Погребищі суддею цього суду Марченко Л. В., дата складання його повного тексту не відома,

В С Т А Н О В И В:

24 жовтня 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи його тим, що відповідно до укладеного кредитного договору б/н від 27 січня 2009 року відповідач отримав кредит у розмірі 24000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ОСОБА_1 підписом у заяві підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом з запропонованими банком Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до умов договору ОСОБА_1 зобов`язаний погашати заборгованість за кредитним договором, заборгованість за відсотками за використання кредитних коштів, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених договором, а у разі невиконання покладених на нього зобов`язань, за вимогою банку виконати їх з поверненням кредиту і оплатою винагороди банку. У випадку прострочення виконання зобов`язання більше як на 30 днів, відповідач повинен сплатити штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

В порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконує, у зв`язку з чим станом на 07 жовтня 2018 року має заборгованість перед позивачем в сумі 77057, 35 грн., яка складається з: 34712,34 грн - заборгованості по тілу кредиту; 19666, 43 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 18532,99 грн - нараховано пені; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 3645,59 - штраф (процентна складова).

Пославшись на викладені обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь вказану суму заборгованості.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 17 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 77057, 35 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам у повній мірі не відповідає, тому апеляційний суд з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість не тільки в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).

Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (ч. 3 ст. 551 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

З матеріалів справи вбачається, що 27 січня 2009 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву (а. с. 9), у якій зазначено, що він, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, погодився укласти договір про надання банківських послуг, отримав кредитну картку універсальна «55 днів пільгового періоду» з кредитним лімітом 100, 00 грн та базовою процентною ставкою 1,9 % на місяць на залишок заборгованості.

Відповідно до наданого позивачем Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписаного ОСОБА_1 , діють наступні умови кредитування за цим видом кредитної картки: базова процентна ставка на місяць становить 1,9%; щомісячна комісія за кредитне обслуговування - 1% на залишок заборгованості, непогашеної на протязі пільгового періоду; розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості; визначено розмір пені та штрафів за несвоєчасне погашення заборгованості (а. с. 10).

Згідно з проведеним позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 27 січня 2009 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 07 жовтня 2019 року розмір заборгованості становить 77057, 35 грн. та складається з: 34712,34 грн - заборгованості по тілу кредиту; 19666, 43 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 18532,99 грн - нараховано пені; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 3645,59 - штраф (процентна складова) (а. с. 7-8).

Умовами та Правилами надання банківських послуг (а. с. 11-25), які регулюють відносини між банком та клієнтом щодо відкриття та обслуговування карткового рахунку клієнта, а також інших банківських послуг, встановлено, що для надання послуг банк відкриває клієнту карткові рахунки, видає картки, їх вид та строк дії визначено у анкеті-заяві та в Пам`ятці клієнта, підписанням якої клієнт та банк заключають договір про надання банківських послуг. Датою заключення договору є дата відкриття рахунку, зазначена в розділі «відмітки банку» анкети-заяви. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку, одночасно, передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин апеляційний суд вважає, що оскільки ОСОБА_1 належним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором б/н від 27 січня 2009 року, з умовами якого він погодився підписавши анкету-заяву та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 34712,34 грн, за відсотками за користування кредитом в розмірі 19666,43 грн. та за пенею в розмірі 18532,99 грн., проте не вірно вирішив вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за штрафами, не навів та не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, що регулюють зазначені вимоги.

Згідно з п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частиною 4 ст. 265 ЦПК України встановлено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII).

За приписами ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами кредитного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час цим же договором передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобов`язань по кредитному договору, процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування.

Враховуючи вищевикладене та положення ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про одночасне стягнення з відповідача пені та штрафів (фіксованої частини в розмірі 500,00 грн. та процентної складової в розмірі 3645, 59 грн.), а тому оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо проведення позивачем невірних розрахунків нарахування відсотків за користування кредитом, оскільки відповідачем не надано суду доказів, зокрема будь-яких інших розрахунків заборгованості, на підтвердження цих доводів.

Крім того, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про необґрунтоване стягнення з відповідача пені за несвоєчасність виконання зобов`язання саме в розмірі 18532,99 грн, оскільки з матеріалів справи видно та не заперечується відповідачем, що у нього існує заборгованість за тілом кредиту, а розмір нарахованої позивачем неустойки не перевищує розміру завданих йому збитків, отже у суду відсутні підстави для застосування положень ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшення розміру нарахованої банком пені.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення в законній силі залишатись не може та відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідача заборгованості за штрафами, з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Частиною 1, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог та частковим задоволенням вимог апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 141, п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, вважає за необхідне судовий збір в розмірі 1667,20 грн, сплачений позивачем за подачу позовної заяви стягнути з відповідача, а судовий збір в розмірі 142,20 грн, сплачений відповідачем за подачу апеляційної скарги - з позивача.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що у тексті рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 17 грудня 2018 року допущено описку, а саме визначено суму заборгованості за тілом кредиту в розмірі 3471,34 грн замість 34712,34 грн., яка може бути виправлена в порядку, передбаченому ст. 269 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 17 грудня 2018 року в частині стягнення штрафів скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 .

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 17 грудня 2018 року в частині стягнення судових витрат змінити, зменшити розмір стягнутого з ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (ЄДРПОУ - 14360570) судового збору, сплаченого за подачу позовної заяви з 1762,00 грн до 1667,20 грн.

В іншій частині залишити оскаржуване рішення без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (ЄДРПОУ - 14360570) на користь ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 142,20 грн, сплачений за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

Т. М. Шемета

Текст постанови виготовлено 03 жовтня 2019 року.