Справа № 346/5011/18
Провадження № 22-ц/4808/292/19
Головуючий у 1 інстанції П'ятковський В. І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів: Ясеновенко Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника ОСОБА_3 про зустрічне забезпечення у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю після розірвання шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину сумісно набутого майна за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 09 січня 2019 року під головуванням судді Пятковського В.І. у м. Коломия,

в с т а н о в и в:

У провадженні Коломийського міськрайонного суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю після розірвання шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину сумісно набутого майна.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 12 жовтня 2018 року, залишеною без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року, вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на: земельні ділянки та 3/5 частини квартири АДРЕСА_1, що належать ОСОБА_3

29 грудня 2018 року до суду першої інстанції від представника ОСОБА_3- ОСОБА_5 надійшло клопотання про зустрічне забезпечення, в якому вона просить зобов'язати позивача ОСОБА_4 внести на депозитний рахунок Коломийського міськрайонного суду грошові кошти у розмірі 1 976 736 грн.

Представник ОСОБА_3 в клопотанні посилався на те, що застосовуючи заходи забезпечення позову суд не врахував, що накладенням арешту на майно ОСОБА_3 відповідач несе збитки, зумовлені неможливістю здавати в найм (оренду) квартиру, що опинилась під арештом, а розташований на арештованій земельній ділянці житловий будинок неможливо здати в експлуатацію. Також вказує, що позивач не має майна, яке б знаходилося на території України у розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, а тому суд зобовязаний застосувати зустрічне забезпечення.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 09 січня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання про зустрічне забезпечення.

ОСОБА_3, не погоджуючись з ухвалою суду, подала апеляційну скаргу в якій вказує, що ухвала постановлена із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про те, що за даних обставин застосування заходів зустрічного забезпечення є правом, а не обов'язком суду. Проте, суд першої інстанції не повважав за доцільне це зробити, чим поставив її у нерівне із позивачем становище.

Суд в ухвалі зазначив, що представником ОСОБА_3 не надано доказів того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову у випадку відмови у позові. Апелянт вважає, що таке твердження суду першої інстанції не відповідає дійсним обставинам справи.

До клопотання про застосування зустрічного забезпечення було додано інформацію Державного реєстру прав, яка вказує на відсутність майна та речових прав на земельні ділянки, на об'єкти нерухомого майна та інше майно у позивача.

Судом у своєму рішенні про наявність такого доказу не було згадано та не було наведено мотивів його відхилення.

У клопотанні про застосування зустрічного забезпечення зазначалося, що позивач неодноразово заявляв особисто про своє не найкраще матеріальне становище.

Також, апелянт зазначає, що судом в ухвалі зазначено, що накладення арешту на майно не є перешкодою для здачі в найм (оренду) квартири або прийняття в експлуатацію житлового будинку, оскільки арешт це заборона відчуження, а не користування. Однак, на підставі ухвали суду першої інстанції від 12.10.2018 року у справі про забезпечення позову до Державного реєстру прав внесені відомості про обтяження у вигляді арешту на земельні ділянки та 3/5 частини квартири.

Суд першої інстанції з порушенням норм матеріального права оцінив аргументи, наведені у клопотанні про застосування зустрічного забезпечення, відносно того, що накладення арешту не дає їй можливості здати в оренду квартиру чи в експлуатацію житловий будинок.

Апелянт зазначає, що застосований вид обтяження не дає можливості нотаріально посвідчити договір оренди, зареєструвати його в реєстрі, а також немає змоги отримати всі необхідні дозвільні документи на будинок, розташований на земельній ділянці, яка перебуває під обтяженням.

Апелянт вважає, що вжитий судом вид забезпечення позову є найвищим видом забезпечення і їй, як багатодітній матері, у цей час надто складно одноосібно утримувати квартиру та житловий будинок.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення її клопотання.

Просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким клопотання про зустрічне забезпечення задовольнити повністю.

ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що твердження апелянта про те, що суд неправильно витлумачив норму статті 154 ЦПК України є безпідставними.

Вважає, що забезпечення позову у вигляді накладення арешту на земельні ділянки та 3/5 частини квартири ніяким чином не може призвести до збитків відповідача у випадку відмови у його позові.

Посилання у скарзі на положення Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" є недоречним.

Івано-Франківський апеляційний суд у постанові від 17 грудня 2018 року про залишення без змін ухвали Коломийського міськрайонного суду від 12 жовтня 2018 року про накладення арешту на майно відповідача, підтвердив правильність застосування судом першої інстанції виду забезпечення позову.

ОСОБА_3 повинна була навести дані, на підставі яких суд встановив би наявність обставин (фактів), що обґрунтовують її клопотання, не лише про його майновий стан, а й про те, які збитки можуть бути спричинені забезпеченням позову та їх причинний звязок із майновим станом чи іншими його діями.

Жодна з наведених у п. 2 ч. З ст. 154 ЦПК України обставин, як і можливість спричинення відповідачу забезпеченням позову збитків, судом при розгляді клопотання встановлена не була.

Тому вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні клопотання про зустрічне забезпечення.

Просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частин першої та третьої статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулась із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Суд зобовязаний застосувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Отже, перелік випадків, у яких суд зобов'язаний застосувати зустрічне забезпечення, визначений у частині третій статті 154 ЦПК України, є вичерпним. Тому за змістом пункту 1 частини 3 статті 154 ЦПК України вимагається одночасна сукупність умов відсутності реєстрації місця проживання (перебування) позивача на території України та відсутність у нього майна, що знаходиться на території України, а не будь-якої з них зокрема.

Частиною 5 статті 154 ЦПК України визначено, що розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв'язку із забезпеченням позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1. Судом першої інстанції при розгляді клопотання не встановлено обставин щодо обовязкового застосування заходів зустрічного забезпечення позову і за даних обставин застосування таких заходів правом, а не обовязком суду, з чим і погоджується апеляційний суд.

Суд першої інстанції дійшов висновку, про те, що зобов'язання по застосовуванню зустрічного забезпечення наступає тоді, коли позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що вжитий судом 12 жовтня 2018 року вид забезпечення позову не спричинить невідновлюваної шкоди відповідачу чи третім особам, а враховуючи відсутність обставин, визначених частиною третьою статті 154 ЦПК України, підстави для зустрічного забезпечення відсутні.

Посилання апелянта на те, що майновий стан позивача погіршився, що слідує з позовної заяви ОСОБА_4 про зміну розміру стягуваних з нього аліментів, не заслуговує на увагу, оскільки звернення до суду з таким позовом є правом позивача і остаточного рішення суду з цього приводу апелянтом та її представником не надано. Тому суд дав належну правову оцінку доводам заявника і вказав на відсутність доказів того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому її слід залишити в силі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості ухвали суду і підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 09 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 21 лютого 2019 року.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_6

ОСОБА_7