КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/3606/2019 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 року, ухвалене у складі судді Сенька М.Ф. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив

витребувати на його користь у ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,1 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що розташована за адресою: АДРЕСА_1;

скасувати рішення та записи державних реєстраторів (в тому числі приватних нотаріусів) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо об'єкту нерухомого майна під реєстраційним номером 386 з моменту відкриття відповідного розділу, а саме:

- рішення про державну реєстрацію №34322932 (індексний номер рішення) прийнятого 24.03.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Миргородською Н.Г., відповідно до якого було відкрито розділ щодо об'єкта нерухомого майна №386 та зареєстровано право власності за ОСОБА_1 (номер запису №19499099);

- рішення про державну реєстрацію №34432888 (індексний номер рішення) прийнятого 24.04.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Миргородською Н.Г., відповідно до якого зареєстровано перехід права власності на земельну ділянку від ОСОБА_1 до ОСОБА_5 (номер запису №19613874);

- рішення про державну реєстрацію №34957672 (індексний номер рішення) прийнятого 26.04.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу АнісімовимК.С., відповідно до якого зареєстровано перехід права власності на земельну ділянку від ОСОБА_5 до ОСОБА_3 (номер запису №20162308);

- рішення про державну реєстрацію №36231780 (індексний номер рішення) прийнятого 20.07.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ФутуймойВ.Б., відповідно до якого зареєстровано припинення права власності на оскаржувану земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1) внаслідок її знищення через об'єднання з іншою земельною ділянкою (кадастровий номер НОМЕР_2) та визначення для неї в державному реєстрі нової адреси: АДРЕСА_1

Посилається на те, що спірна ділянка вибула з його володіння поза його волею, внаслідок шахрайських дій невстановлених осіб, які підробили довіреність від його імені та продали земельну ділянку іншим особам без його відома.

Оскільки спірне майно вибуло з володіння позивача без відповідної на те правової підстави, поза його волею, воно має бути витребуване у відповідача на підставі ст.ст. 387, 388, 1212 ЦК України.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Посилається на те, що суд помилково відмовив позивачу у відновленні його права власності шляхом витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння на тій лише підставі, що спочатку має бути встановлено вину відповідача. Позивач наданими доказами, а саме актом на право власності на землю та висновком експертизи про не справжність його підпису на довіреності довів, що земля належала йому на праві власності та вибула з його володіння не з його волі. Крім того, суд дійшов помилкового висновку, що до вказаного спору не може бути застосовано правовий механізм визначений ст.1212 ЦК України, оскільки дана норма за наявності для того підстав може бути застосована лише у разі, якщо сторони перебувають у правових відносинах речово - правового характеру безпосередньо, як власник та володілець майна. Суд при розгляді справи в порушення норм ч.3 ст.182 та п.7 ч.2 ст.187 ЦПК України не розглянув подані позивачем клопотання про забезпечення позову та проведення судової експертизи. Позивачем надано до суду експертний висновок, який було складено в ході судового кримінального провадження, розпочатого за фактом незаконного заволодіння земельною ділянкою, але суд безпідставно не прийняв його до уваги та не дослідив як доказ пославшись на те, що спочатку має бути встановлено вину.

Представник відповідача подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Посилається на те, що в обґрунтування позовних вимог позивач зазначив норми статей 387, 388,1212 ЦК України, стверджуючи, що спірне майно вибуло з його володіння без достатньої правової підстави. Згодом надаючи пояснення позивач стверджував, що правочин, за яким спірне майно вибуло з володіння позивача є нікчемним в силу закону, як такий, що порушує суспільний порядок, тобто фактично позивач послався на норми ст. 228 ЦК України. Позивачем не надано достатніх доказів, які б свідчили про нікчемність довіреності за якою було здійснено відчуження спірного майна, а відповідно і відсутність правових підстав для набуття права власності відповідачем, у зв'язку з чим застосувати механізм віндикації, передбачений статтями 387, 388 ЦК України неможливо. Крім того, неможливе застосування до спірних правовідносин ст.228 ЦК України, оскільки не доведена спрямованість осіб, що брали участь у правочині на порушення публічного порядку, тобто вини таких осіб. Судом обґрунтовано відмовлено у застосуванні ст.1212 ЦК України до вказаних правовідносин у зв'язку з відсутністю підстав такого застосування. Посилання позивача на порушення судом положень ч.3 ст.182 ЦПК України та п.7 ч.2 ст.187 ЦПК України, що полягало в нерозгляді судом клопотань позивача про забезпечення позову та проведення почеркознавчої експертизи не входить до переліку зазначеному в ч.3 ст.376 ЦПК України як підстава для обов'язкового скасування рішення суду.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на обставини викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_1звернувся з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив витребувати у ОСОБА_3 земельну ділянку та скасувати рішення і відповідні їм записи державних реєстраторів (в тому числі приватних нотаріусів) щодо права власності на даний об'єкт нерухомості.

Посилається на те, що спірне майно вибуло з його володіння без відповідної на те правової підстави, поза його волею, тому воно має бути витребуване у відповідача на підставі ст.ст. 387, 388, 1212 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що доказів на підтвердження нікчемності довіреності та недійсності первісного договору відчуження спірної земельної ділянки позивачем не надано, тому відсутні підстави для застосування до спору правового механізму віндикації, що передбачений ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Крім того, не може бути застосовано до спору і правовий механізм, визначений ст. 1212 ЦК України, оскільки дана норма, за наявності до того підстав, може бути застосована лише у разі якщо сторони перебувають в правових відносинах речово-правового характеру безпосередньо, як власник та володілець майна.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Київської міської ради від 01.10.2007 року №584/3418 ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1 га розташовану за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 15.08.2008 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с.10,11).

Відповідно до довіреності від 13.03.2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О.В. 13.03.2017 року за реєстровим №282, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_9 розпоряджатися (продати за ціну і на умовах на власний розсуд, здати в оренду (найм), позичку, обміняти тощо) земельну ділянку, площею 0,1 га, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до договору купівлі - продажу земельної ділянки від 23.03.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу МиргородськоюН.Г. за реєстровим №320 (рішення про державну реєстрацію №34322932 від 24.03.2017 року), ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_9, який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О.В. 13.03.2017 року за реєстровим №282, продав, а ОСОБА_5 купила земельну ділянку загальною площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.36-37).

У вказаному договорі зазначено, що право власності продавця на земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.03.2017 року, номер запису про право власності:82755469, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна:386.

Відповідно до договору купівлі - продажу земельної ділянки від 26.04.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісімовим К.С. за реєстровим №381 (рішення про державну реєстрацію №34432888), ОСОБА_5 перепродала спірну земельну ділянку ОСОБА_3 (а.с.38-39).

Крім того, 26.04.2017 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісімовим К.С. за реєстровим №382, набула право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1 га (кадастровий номер НОМЕР_2), що розташована за адресою: АДРЕСА_2, тобто набула право власності на земельну ділянку суміжну із спірною земельною ділянкою.

На задоволення заяви ОСОБА_3 земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 та земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 були об'єднані в одну та об'єднаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер НОМЕР_3.

20.07.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуйма В.Б. було прийнято рішення №36231780 про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку площею 0,2 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 228 ЦК Україниправочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Суд вірно не прийняв до уваги посилання позивача на ст.228 ЦК України в обґрунтування позовних вимог, оскільки при кваліфікації правочину за вказаною нормою закону має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним, тощо.

Не може бути визнаний таким доказом висновок судово-почеркознавчої експертизи, за яким рукописний запис та підпис від імені ОСОБА_1 на зворотній стороні аркуша довіреності від 13.03.2017 року, зареєстрованої в реєстрі за №282 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О.В., - виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою, оскільки це лише один із доказів в кримінальному провадженні, що порушене за фактом незаконного заволодіння майном позивача, а відповідно сам по собі цей доказ не може свідчити про намір довіреної особи, чи довіреної особи у зговорі з нотаріусом порушити публічний порядок.

Інших доказів, що вказували б на нікчемність довіреності та недійсність первісного договору відчуження спірної земельної ділянки позивачем не надано, а тому суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування до спору правового механізму віндикації, що передбачений ст.ст. 387, 388 ЦК України, як на тому наполягає позивач.

Не може бути застосовано до спору і правовий механізм, визначений статтею 1212 ЦК України, оскільки дана норма, за наявності підстав може бути застосована лише у разі якщо сторони перебувають управових відносинах речово-правового характеру безпосередньо, як власник та володілець майна.

Виходячи із встановлених обставин справи, суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що суд відмовив позивачу у відновленні його права власності шляхом витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння лише на тій підставі, що спочатку має бути встановлено вину, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх необгрунтованістю та недоведеністю тих обставин на які посилається позивач як на підставу своїх вимог.

Доводи апеляційної скарги, що судом до спірних правовідносин безпідставно не застосовано норми статей 387, 388 ЦК України, колегія суддів не приймає до уваги.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до висновку викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №674/31/15-ц «На практиці слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна.

Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов'язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України).»

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка була набута відповідачем на законних підставах, шляхом укладення відповідних правочинів, посвідчених нотаріально, що в подальшому пройшли державну реєстрацію. При цьому в поданому позові позивач не заявлає позовних вимог про визнання правочину недійсним.

Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Таким чином, стаття 1212 ЦК України передбачає повернення майна у разі набуття такого майна без достатніх правових підстав, однак земельна ділянка набута відповідачем на підставі належним чином укладеного договору купівлі- продажу, який на даний момент чинний та не оскаржений позивачем. Тому, колегія суддів не приймає до уваги твердження апеляційної скарги, що судом помилково не застосовано до спірних правовідносин норми статті 1212 ЦК України та безпідставно відмовлено у витребуванні спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги, що судом не розглянуто подані позивачем клопотання про забезпечення позову та проведення судової - почеркознавчої експертизи колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не впливають на законність ухваленого рішення суду.

Забезпечення позову є заходом спрямованим на попередження порушень щодо неможливості розпорядження майном, яке є предметом спору. Забезпечення або незабезпечення позову не впливає на результати розгляду справи та не може призвести до неправильного вирішення справи.

Позивач заявляв про проведення експертизи щодо достовірності підпису в довіреності, однак в предмет доказування в даній справі не входить питання достовірності довіреності виходячи із заявлених позивачем вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2019 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

Іванченко М.М.