ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/1166/17 Номер провадження 22-ц/814/1401/19Головуючий у 1-й інстанції Бондарь В. А. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Обідіної О.І.

Суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

За участю секретаря Кальник А.М.

Розглянула в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області в складі судді Бондарь В.А. від 21 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з будинку на праві приватної власності,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належним йому нерухомим майном - садибним (індивідуальним) житловим будинком з господарськими побудовами та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виселивши відповідача з будинку, в якому вона зареєстрована та продовжує проживати без достатніх на це законних підстав.

Вказував, що перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 21.07.1997 року по 27.01.2014 року. До укладення шлюбу спільно з матір`ю, на отриманій ним під забудову земельній ділянці, побудував житловий будинок з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1 , право власності на який визнано за ним рішенням суду в 2016 році.

Вважаючи, що після розірвання шлюбу відповідач проживає в будинку без достатніх правових підстав, у зв`язку з чим підлягає виселенню.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 21 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з будинку на праві приватної власності відмовлено.

Відмова в задоволенні позову вмотивована встановленим фактом, що спірна будівля є спільним сумісним майном, набутим подружжям під час перебування в шлюбі, що виключає підстави для задоволення позову про виселення відповідача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та хвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Зокрема вказує, що будинок будувався за його власні кошти та при сприянні матері, під час шлюбу будівництво сторонами не проводилось, право власності на останній він набув після розірвання шлюбу в травні 2016 року та зареєстрував його в передбаченому законом порядку на своє ім`я.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що остання задоволенню не підлягає.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.07.1994 року, який було розірвано рішенням Лохвицького районного суду від 27.01.2014 року.

Від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається з архівного витягу з протоколу засідання виконкому Вирішальненської сільської ради народних депутатів Лохвицького району Полтавської області від 10.12.1993 року №12 ОСОБА_1 надано земельну ділянку розміром 0,25 га для будівництва індивідуального житлового будинку в с . Вирішальне .

Довідкою виконкому Вирішальненської сільської ради народних депутатів Лохвицького району Полтавської області від 21.04.1994 року №407 підтверджується, що ОСОБА_1 є забудовником.

Вказана земельна ділянка згідно витягу з Державного земельного кадастру зареєстрована за ОСОБА_1 28.03.2016 року.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за позивачем 11.05.2016 року на підставі рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 21.04.2016 року.

Станом на 28.09.2017 року як позивач, так і відповідач зареєстровані за спірною адресою з 1997 року, що підтверджується довідкою №1705, виданої виконкомом Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказував, що спірне будинковолодіння він побудував до вступу в шлюб, який було зареєстровано 21.07.1997 року, отримавши земельну ділянку в 1993 році, та дозвіл на її забудову в 1994 році, при цьому право власності було зареєстровано на нього вже після розірвання шлюбу в 2016 році, що на його думку є достатньою підставою для виселення колишньої дружини з будинку.

Ухвалюючи рішення, суд, на підставі норм права, що регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку, що будинок було набуто подружжям під час шлюбу, який зареєстровано 21.07.1994 року, а отже він є їх спільною сумісною власністю, при цьому судом не було встановлено жодних обставин, які б слугували підставою для виселення ОСОБА_2 з будинку, в зв`язку з чим відмовив в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Приписами статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, яка діяла на час реєстрації шлюбу, а також на час будівництва будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Матеріалами справи доводиться, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі саме з 21.07.1994 року, а не з 21.07.1997 року, як про це зазначає позивач в своїй позовній заяві.

Так, отримавши в грудні 1993 року земельну ділянку розміром 0,25 га для будівництва індивідуального житлового будинку в с. Вирішальне, саме будівництво було розпочате наприкінці весни 1994 року, як про це повідомив сам позивач в судовому засіданні, а вже в липні 1994 року сторони уклали свій шлюб.

Як слідує з матеріалів справи, зокрема з технічного паспорту, спірний житловий будинок має рік забудови - 1999 рік (збудовано - житловий будинок, погріб, сарай, другий сарай, вбиральня, яма вигрібна, огорожа ворота).

Вказані обставини також встановлені рішенням Лохвицького районного суду від 02.04.2016 року за позовом ОСОБА_1 до Вирішальненської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно. Так, судом встановлено, що на протязі з 1994 року по 1999 рік велось будівництво вказаного будинку та господарських споруд і будівель.

В 2009 році рішенням Вирішальненської сільської ради вказаному будинку було присвоєно адресу - АДРЕСА_1 .

В ході розгляду справи вищевказані обставини позивачем спростовані не були.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, згідно довідки Вирішальненської сільської ради в спірному будинку за адресою АДРЕСА_1 , з 1997 року зареєстровані як позивач, так і відповідач.

ОСОБА_2 разом з спільною з позивачем дитиною постійно проживає в будинку, що було підтверджено під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та не заперечувалося сторонами.

Разом з цим, після погіршення взаємовідносин з дружиною та розірванням шлюбу, позивач в будинку не проживає.

Вірно встановивши обставини по справі та визначившись з характером спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зазначений будинок як в розумінні ст. 22 КпШС України, так згідно ст.ст. 61, 65 СК України є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а відтак сторони мають рівні права щодо володіння, користування та розпорядження останнім, що в свою чергу, свідчить про відсутність правових підстав для виселення відповідача як співвласника з даного будинку.

Разом з цим, колегія суддів прийняла до відома, що пред`явленню даного позову передувало звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, до якого, крім іншого, входить вказаний будинок, та інше рухоме і нерухоме майно. До даного часу спір про поділ майна судом не вирішено.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять посилань на обставини, з якими процесуальне законодавство пов`язує підстави для скасування чи зміни судового рішення.

Так, не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи твердження апелянта про те, що спірний будинок є його одноособовою власністю, оскільки останній був побудований під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі протягом 1994-1999 р.р., а відтак є їхньою спільною сумісною власністю у відповідності до ст. 22 КпШС України, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин

У зв`язку з чим висновки місцевого суду щодо неможливості позбавлення права користування житловим будинком особи, яка є її співвласником, є вірними.

Посилання ОСОБА_1 на проведення будівництва будинку за його власні кошти та кошти його матері в даному випадку не має жодного правового значення, враховуючи положення ст. 22 КпШС України (на даний час аналогічні норми закріплені в ст.ст. 61, 63, 65 СК України) та сам предмет спору та його межі.

При розгляді іншого спору, з другим предметом та підставами, посилання позивача на здійснення будівництва за рахунок коштів інших осіб, а ніж самого подружжя, потребуватиме окремого доказування згідно з вимогами ч.2 ст.77 ЦПК України.

За вказаних обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, яке ухвалене з дотримання норм матеріального ат процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 21 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 травня 2019 року.

Судді: Обідіна О.І. Бутенко С.Б. Прядкіна О.В.