ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1617/19 Справа № 201/6373/18 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С.С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 серпня 2018 року

по справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Міністерство юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: при провадженні Красногвардійським районним судом міста Дніпропетровська у справі №3-0003/10 суд перебрав на себе функції експерта в частині призначення та встановлення необхідного виду експертизи, а експерт - функції суду стосовно постановки питання про повторну СПЕ, примусової госпіталізації заявника за правилами ЦПК України, витребування особистих відомостей про заявника у інших осіб, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2018 року до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська надійшла заява ОСОБА_1, заінтересована особа Міністерство юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: при провадженні Красногвардійським районним судом міста Дніпропетровська у справі №3-0003/10 суд перебрав на себе функції експерта в частині призначення та встановлення необхідного виду експертизи, а експерт - функції суду стосовно постановки питання про повторну СПЕ, примусової госпіталізації заявника за правилами ЦПК України, витребування особистих відомостей про заявника у інших осіб.

В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_1 посилався на те, що Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська у справі № 3-0003/10 (1754/09) щодо притягнення заявника до адміністративної відповідальності, судом призначалося кілька судово-психіатричних експертиз стосовно заявника. Після чого судом винесена постанова від 23.07.2009р. про стаціонарну (примусову) судово-психіатричну експертизу з вимогою до органу міліції забезпечити її виконання, постанова від 23.07.2009р. про примусову госпіталізацію заявника Дніпропетровською обласною клінічною психіатричною лікарнею (далі - ДОКПЛ). На виконання постанов між судом, ДОКПЛ і органами міліції здійснювалося листування щодо надання допомоги у доправленні заявника до ДОКПЛ, про зібрання відомостей про заявника. 14.10.2009р. здійснена примусова госпіталізація заявника ДОКПЛ. Актом № 36 ДОКПЛ від 08.10.2009р. рекомендовано суду призначити повторну судово-психіатричну експертизу заявника. У зв'язку із цим постановою суду від 19.11.2009р. призначено повторної стаціонарну (примусову) судово-психіатричну експертизу. Через відмову ДОКПЛ у її проведенні, постановою суду від 25.01.2010р. призначено повторну амбулаторну (примусову) судово-психіатричну експертизу з доручення її проведення Запорізькій обласній психіатричні лікарні. Потім здійснювалося подальше листування суду з цією лікарнею щодо забезпечення проведення експертизи.

На підставі цих доказів, рішенням ЄСПЛ від 26.02.2015р. визнано, що примусова госпіталізація порушує права заявника, а дії суду не відповідають вимогам законодавства. Це ж встановлено і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпро від 17.11.2017р. у справі № 201/16263/17.

Заявник посилається на те, що постанова суду про амбулаторну експертизу і подальше листування суду з цією лікарнею, які пов'язані з попередніми подіями, досі не знайшли правової оцінки. Це стосується і постанови від 23.07.2009р., яку ЄСПЛ у своєму рішенні від 26.02.2015р. лише покритикував, а національні суди визнавати незаконною відмовляються, що підтверджується постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.02.2018р. у справі № 3-0003/10.

Суд, ухвалюючи постанову від 23.07.2009р. про призначення стаціонарної судово-психіатричної експертизи діяв значною мірою, як експерт, а експерти виконували значною мірою функції суду. Так, суд не мав компетенції самостійно доходити висновку про необхідність проведення експертизи, визначення її виду, а лише за результатом вивчення думки експерта з цих приводів. Це встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпро від 15.01.2018р. у справі № 201/17393/17. Отже, при призначенні стаціонарної експертизи суд поєднав власні функції з функціями експерта.

В свою чергу, експерти, які ніби на виконання постанови від 23.07.2009р. двічі примусово госпіталізували заявника не у відділення СПЕ, де мають проводитися експертизи за постановами слідчих і суду, а у 1-му відділенні, де проводяться експертизи за рішеннями судів у цивільних справах. Експерти таким чином перебрали на себе функції примусу у цивільних відносинах, передбачених окремою частиною ЦПК України. Свої функції щодо визначення виду судово-психіатричної експертизи експерти не виконували. Окрім того, самостійно поставили в Акті № 36 від 08.10.2009р. питання про необхідність повторної судово-психіатричної експертизи у вигляді рекомендації, що прямо їм заборонено. Питання про повторну експертизу вправі був поставити заявник або суд. Цю обставину слід розглядати виключно у контексті дій суду 19.11.2009р. при ухваленні постанови про повторну судово-психіатричну експертизу. Але ж 19.11.2009р. суд не виконував власні обов'язки щодо оцінки доказу - акта експертизи, а просто виконав рекомендацію експертів. При цьому судовим рішенням вже встановлено, що цей акт не є актом експертизи у розумінні законодавства України. Подальші дії суду й експертів вказують лише на підтвердження позиції заявника про перебрання повноважень. Окремим доказом цього є направленню головним лікарем до суду заяви заявника від 28.09.2009р. про звільнення заявника у зв'язку і відбуттям ним 15 діб позбавлення свободи, що є максимальним строком за вимогами КУпАП.

Враховуючи викладене, заявник вказує, що перебуває у стані правової невизначеності. А тому з метою суттєвого зменшення цієї невизначеності, просить встановити факт, який має юридичне значення, стосовно встановленої законом компетенції учасників зазначених подій і виходу ними за межи своєї компетенції.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 серпня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересована особа Міністерство юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: при провадженні Красногвардійським районним судом міста Дніпропетровська у справі №3-0003/10 суд перебрав на себе функції експерта в частині призначення та встановлення необхідного виду експертизи, а експерт - функції суду стосовно постановки питання про повторну СПЕ, примусової госпіталізації заявника за правилами ЦПК України, витребування особистих відомостей про заявника у інших осіб.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 серпня 2018 року по справі №201/6373/18 за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Міністерство юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: при провадженні Красногвардійським районним судом міста Дніпропетровська у справі №3-0003/10 суд перебрав на себе функції експерта в частині призначення та встановлення необхідного виду експертизи, а експерт - функції суду стосовно постановки питання про повторну СПЕ, примусової госпіталізації заявника за правилами ЦПК України, витребування особистих відомостей про заявника у інших осіб і задовольнити його заяву про встановлення факту.

У відзиві Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 серпня 2018 року просить рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 серпня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту:

1) родинних відносин між фізичними особами;

2) перебування фізичної особи на утриманні;

3)каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсій або одержання допомоги по загально обов'язковому державному соціальному страхуванню;

4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;

5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу;

6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;

8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;

9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до витягу з листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року "Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" однією з умов, за яких справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції є наступна умова, а саме заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред'явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

Однак, у заяві ОСОБА_1 не зазначено, чи звертався заявник до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови.

Відповідно до ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, так і вимогам щодо її змісту.

Згідно ч. 3 ст. 42 ЦПК України, у справах окремого провадження є заявники, інші заінтересовані особи.

Відповідно до абз. 1 ч. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов'язаний провести підготовчі дії, зокрема, з'ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них.

Заінтересованими особами у окремому провадженні можуть бути лише ті особи, взаємовідносини яких із заявником залежать від обставин, що підлягають встановленню і можуть вплинути на їх права та обов'язки.

Також, відповідно до витягу з листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року "Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" сторонами у справах окремого провадження є заявники, заінтересовані особи, які є спеціальними суб'єктами цього виду провадження. При визначенні кола заінтересованих осіб у встановленні факту слід враховувати їх юридичний інтерес, а саме:

- тоді, коли факти, що підлягають встановленню, можуть вплинути на їх права та обов'язки;

- якщо це організації та установи, в яких заявник буде реалізовувати рішення про встановлення факту.

Як вбачається з заяви ОСОБА_1, заявник просить встановити наступний факт:

"При провадженні Красногвардійським районним судом м. Дніпро справі №3-0003/10 суд перебрав на себе функції експерта в частині призначення та встановлення необхідного виду експертизи, а експерти функції суду стосовно постановки питання про повторну СПЕ, примусової госпіталізації заявника ... правилами ЦПК України, витребовування особистих відомостей про заявника у інших осіб".

Враховуючи зазначене, Міністерство юстиції України не може бути заінтересованою особою по даній справі.

До того ж, Міністерство юстиції України не було стороною по справі "3-0003/10, а лише, відповідно до своїх повноважень, виконувало рішення Європейського суду з прав людини по справі "Заїченко проти України №2". Таким чином, особи, які беруть участь у справі, - це суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які наділені юридичною заінтересованістю, що визначає їх правовий статус при розгляді й вирішенні цивільної справи. Критерієм виділення даних суб'єктів в окрему групу є наявність у них юридичної зацікавленості (інтересу) у результаті розгляду справи. Особи, які беруть участь у справі, є учасниками спірних матеріально-правових відносин або захищають у процесі права та інтереси інших осіб, державні чи громадські інтереси.

Крім того, юридичний факт повинен породжувати юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав. Юридичний факт за вольовою ознакою може бути дією (вольова поведінка суб'єктів права, з якою пов'язані виникнення, зміна та припинення правовідносин (наприклад, угода, постанова слідчого, рішення суду), або подією (юридичні факти, що виникають, змінюються і припиняються поза волею людей (наприклад, природне стихійне явище, смерть).

Проте, означені заявником питання не підпадають під поняття юридичних фактів, оскільки питання, порушені заявником, представляють собою лише міркування щодо обсягу повноважень суду й експертів, лікарів, визначених законом.

Заявник просить встановити факти, які йому потрібні задля суттєвого зменшення юридичної невизначеності, що суперечить меті окремого провадження - підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

До того ж заявник, хоч і просить суд встановити факти, але не наводить, які конкретно факти слід встановити, зокрема, не вказує що він розуміє під «перебранням повноважень», при прийнятті якого рішення це відбулося, під час яких дій, за яких конкретно обставин.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов до висновку, що означені заявником питання не підпадають під поняття юридичних фактів, оскільки представляють собою лише міркування щодо обсягу повноважень суду й експертів, лікарів, визначених законом.

Однак, колегія суддів вважає, що необхідно змінити підстави обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки встановлення факту що має юридичне значення, а саме: при провадженні Красногвардійським районним судом міста Дніпропетровська у справі №3-0003/10 суд перебрав на себе функції експерта в частині призначення та встановлення необхідного виду експертизи, а експерт - функції суду стосовно постановки питання про повторну СПЕ, примусової госпіталізації заявника за правилами ЦПК України, витребування особистих відомостей про заявника у інших осіб, не є фактом, що має юридичне значення ,який встановлюється відповідно до ст. 315 ЦПК України.

Окрім того, у Міністерства юстиції України відсутня будь-яка юридична заінтересованість по даній цивільній справі тому воно є неналежною заінтересованою особою.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, з огляду на викладене, а також на те, що за викладених обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі та підлягає зміні з мотивів обґрунтування відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 серпня 2018 року - змінити в частині правового обґрунтування в відмові у задоволенні заяви.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова