Дата документу 28.05.2019 Справа № 334/5482/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2015/19 Головуючий у 1-й інстанції: Добрєв М.В.
Є.У.№ 334/5482/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської О.М.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі адвоката Валька Віталія Сергійовича на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Зазначав, що 31 травня 2014 року уклав з ОСОБА_2 договір позики, за якими остання отримала грошові кошти у сумі 5 000 доларів США, що за курсом НБУ на день пред`явлення позову становило 133 257 грн.) на строк до 01 вересня 2015 року, про що написала відповідну розписку. Посилаючись на те, що до теперішнього часу ОСОБА_2 борг йому не повернула, просив суд на підставі ст.625, 1046, 1049, 1050 ЦК України стягнути з боржника суму боргу, розмір якого за курсом НБУ на 27 липня 2018 року становить 133 257, 06 грн., інфляційні збитки у розмірі 41 397, 58грн., 3 % річних у розмірі 9 498,79 грн., а також компенсувати судові витрати.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 суму основного боргу у розмірі 133 257,06 грн., 3% річних у розмірі 9 498,79 грн., інфляційні витрати у розмірі 41 397,58 грн. а всього 184 153,43 грн. 43 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник не виконала своїх зобов`язань за договором позики, борг не повернула, а тому на підставі ст.ст.625, 1046-1050 ЦК України з неї на користь кредитора підлягає стягненню сума боргу з урахуванням 3% річних і інфляційних втрат за період з 31.05.2014 по 31.07.2018.

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення, в якій зазначала, що не була обізнана про час і місце розгляду справи, повістки про виклик до суду не отримувала, оскільки за місцем реєстрації не проживала з повної причини. Додана до позовної заяви розписка про отримання грошей нею не підписувалася, що може бути підтверджено експертним висновком.

Ухвалою цього ж суду від 12 квітня 2019 року заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмов у позові ОСОБА_2 зазначає, що розписку про отримання коштів від ОСОБА_1 вона не писала, гроші в борг не брала. Судом неправильно застосовані норми ст.625 ЦК України щодо стягнення з неї інфляційних втрат, які не підлягають застосуванню до іноземної валюти.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Факт укладання сторонами договору позики підтверджується розпискою, складеною особисто ОСОБА_2 , оригінал якої міститься в матеріалах справи. На підтвердження факту невиконаних боргових зобов`язань позичальника позивачем крім оригіналу розписки надано роздруківку електронних засобів спілкування з ОСОБА_2 протягом 2015-2017 р.р., із змісту яких вбачається, що ОСОБА_2 визнавала свій борг, обіцяла повернути кошти, пропонувала віддавати позику частками тощо. Станом на час перегляду справи в апеляційному порядку судом першої інстанції вирішується заява боржника про відстрочку виконання судового рішення. Не заперечує проти призначення почеркознавчої експертизи у випадку, якщо відповідач заявить таке клопотання у апеляційному суді. Посилання на порушення судом першої інстанції вимог ст.625 ЦК України вважає неспроможними, оскільки інфляційні втрати нараховувалися на гривневий еквівалент боргу, а не на долари.

В засіданні апеляційного суду клопотання про призначення почеркознавчої експертизи представник ОСОБА_2 адвокат Валько В.С. не заявляв.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представників сторін - адвокатів Валька В.С. і Комарової А.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на такі обставини.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Загальні умови виконання зобов`язань передбачені ст. 526 ЦК України, за приписами якої зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобов`язання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст.625 ЦК України).

Як встановлено судом,31 травня 2014 року ОСОБА_1 передав у позику ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 5 000 доларів США, а остання зобов`язалася повернути вказані грошові кошти частками до 01 вересня 2015 року.

На підтвердження укладення сторонами договору позики грошових коштів позивач надав суду розписку, написану та підписану ОСОБА_2 .., про отримання нею 31 травня 2014 року від ОСОБА_1 коштів в загальній сумі 5 000 доларів США, які вона зобов`язався повернути до 01 вересня 2015 року (а.с.78).

З грудня 2015 сторони спілкувалися через мережу інтернету, позичальник, яка перебувала за межами України, визнавала свої боргові зобов`язання, посилалася на скрутне матеріальне становище, тяжку хворобу своєї матері, обіцяла повернути борг частками або всю суму повністю після продажу своєї квартири (а.с.49-61).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконала своїх зобов`язань за договором позики, своєчасно гроші не повернув, а тому вся сума боргу, визначена з урахуванням вимог ст.ст.533, 625 ЦК України щодо інфляційних втрат і 3% річних, має бути стягнута з неї в судовому порядку.

Проте в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Великою Палатою Верховного висловлена правова позиція, яку викладено у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18, в якій вказано, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, а саме ЦК України та Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті (статті 192, 533 ЦК України). Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику(Декрет № 15-93).

Суд має право ухвалити рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Установивши, що умовами договору позики сторони визначили грошовий еквівалент зобов`язань ОСОБА_2 в доларах США, суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст. 13 ЦПК України стягнув з позичальника суму боргу, визначену за офіційним курсом цієї валюти на день пред`явлення рішення, як просив позивач.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність позовних вимог є неспроможними.

Факт укладення сторонами договору позики підтверджується розпискою, оригінал якої міститься в матеріалах справи, а також роздруківкою електронної переписки сторін в мережі інтернету, із змісту якої вбачається, що позичальник, яка протягом 2016-2017р.р. знаходилася за межами України, обіцяла повернути борг після продажу квартири в Запоріжжі, посилалася на скрутне матеріальне становище, тяжку хворобу матері тощо.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 на те, що підпис на розписці не ідентичний підпису в її паспорті, не є достатньою підставою для висновку, що оригінал розписки написано не ОСОБА_2 .

В суді апеляційної інстанції клопотання про призначення почеркознавчої експертизи ОСОБА_2 не заявляла, належних і допустимих доказів на спростування наданих позивачем доказів суду не надавала.

Зібраними у справі письмовими доказами підтверджується факт визнання ОСОБА_2 своїх боргових зобов`язань перед ОСОБА_1

Проте, суд першої інстанції допустився порушень у застосуванні ст.625 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дійшовши обґрунтованого висновку про стягнення з позичальника 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання на суму 9 498, 79 грн., суд першої інстанції безпідставно стягнув інфляційні втрати, нараховані на іноземну валюту.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня , іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Суд установив, що умовами договору позики передбачено повернення боргу в доларах США, а отже передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягали, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

За вказаних обставин підстав для стягнення 41 397,58 грн. інфляційних втрат суд першої інстанції не мав.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України в частині стягнення інфляційних втрат підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у позові, в частині визначення загальної суми заборгованості і розподілу судових витрат - зміні. Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 інфляційних втрат на суму 41 397, 58 грн. задоволенню не підлягають, загальна сума боргу, визначена судом першої інстанції, підлягає зменшенню на 41 397, 58 грн., тобто становить 142 755, 85 грн., із яких 133 257 грн. - заборгованість за договором позики, 9 498, 79 грн. - 3% річних.

При пред`явленні позову ОСОБА_1 був сплачений судовий збір на суму 1 841, 53 грн., отже, на підставі ст. 141 ч.1 ЦПК він має право на компенсац3ію понесених ним витрат пропорційно частці задоволених позовних вимог, тобто на суму 1 427, 55грн.

ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги сплачено судовий збір на суму 2 762 грн., оскільки її скарга задоволена частково, вона має право на часткову компенсацію понесених нею витрат на суму 620, 96 грн. Різниця на користь позивача у компенсації судових витрат становить 806, 59 грн., які підлягають стягненню з останньої на користь ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі адвоката Валька Віталія Сергійовича задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2018 року по цій справі в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 41 397, 58 грн. інфляційних втрат і судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_2 41 397, 58 грн. інфляційних втрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції змінити, визначивши загальну суму боргу, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , у розмірі 142 755, 85 грн. (сто сорок дві тисячі сімсот п`ятдесят п`ять гривень 85 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 806, 59 грн. (вісімсот шість гривень 59 коп.) компенсації судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено і підписано 29 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: