ПОСТАНОВА

Іменем України

12 лютого 2019 року м. Кропивницький

справа № 404/2145/15

провадження № 22-ц/4809/82/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Карпенка О.Л.

за участі секретаря - Тимошенко Т.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 січня 2017 року у складі судді Кулінка Л.Д. і

В С Т А Н О В И В :

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та просив:

- звернути стягнення за договором позики на предмет іпотеки у розмірі 269440,86 грн., з яких інфляційні у розмірі 719,76 грн., 24% річних у розмірі 28721,10 грн.;

- винести рішення про виселення мешканців з будинку, який є предметом іпотеки.

Внісши зміни до позовної заяви (т.1 а.с.46-50) позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру під номером АДРЕСА_1, в рахунок погашення заборгованості в сумі 269440,86 (в тому числі з яких: інфляційні в розмірі 719,76 грон., 24% річних в розмірі 28721,10 грн.) за договором позики від 22.09.2012, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ОСОБА_4 за ціною продажу не нижче ніж 269440,00 грн. з укладенням від імені ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ОСОБА_4 всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, укладено договір позики від 22.09.2012, який посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Малогон В.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1571.За умовами пунктів 1, 16 договору, позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 240000,00 грн. на потреби сім'ї, зі сплатою 24% річних, строком дії до 22.02.2013 включно, а відповідач зобов'язувався повністю повернути позивачеві одержану суму позики і сплатити проценти за користування грошовими коштами на умовах та в порядку, передбачених цим договором.

Позивач виконав свої зобов'язання за договором позики в повному обсязі, а відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання щодо повернення суми позики та відсотків за її користування в терміни, передбачені договором, внаслідок чого перед позивачем станом на 19.03.2015 виник борг в розмірі 269440,86 грн.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Кіровограда позовні вимоги в частині виселення мешканців з квартири залишено без розгляду (т.1 а.с.52).

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Кіровограда від 28 липня 2016 року заочне рішення скасовано.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за договором позики від 22.09.2012, який посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Малогон В.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1571, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру під номером АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості в сумі 269440,86 грн. (у тому числі, з яких: інфляційні втрати в розмірі 719,76 грн., 24% річних у розмірі 28721,10 грн.) за договором позики грошових коштів від 22.08.2012.

Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки, а саме: квартири АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ОСОБА_4 за ціною продажу не нижче ніж 269440,00 грн. з укладенням від імені ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ОСОБА_4 всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 2694,41 грн. судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_5 в порушення умов договору позики свої зобов'язання по поверненню грошових коштів не виконав, у зв'язку з чим у позивача виникло право вимагати повернення суми позики, сплати нарахованих процентів та стягнення боргу в примусовому порядку, в тому числі шляхом звернення стягнення на заставне майно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції, справу направити до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, що стало причиною порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Так, рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи оскільки, квартира під № АДРЕСА_1 являється місцем проживання малолітнього сина ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1, який прописаний у спірній квартирі.

Відповідно до рішення ВСУ у справі №6-161цс14, договір іпотеки укладений без дозволу органів опіки є нікчемним і банк не може ні стягнути з неплатника по іпотеці закладене житло, ні виселити боржника з родиною, якщо в предметі іпотеки проживає неповнолітня дитина.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги, представник ОСОБА_4 адвокат Тупало М.П. заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики від 22.09.2012, який посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Малогон В.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1571, за умовами пунктів 1., 16 якого, позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 240000,00 грн. на потреби сім'ї, зі сплатою 24% річних, строком дії до 22.02.2013 включно, а відповідач зобов'язувався повністю повернути позивачеві одержану суму позики і сплатити проценти за користування грошовими коштами на умовах та в порядку, передбачених цим Договором (а.с. 13-14).

Згідно договору про винесення змін до договору позики грошей, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Малогон В.О., за реєстровим № 1571 від 20.02.2013, сторони дійшли згоди про викладення пункту 1 договору позики в наступній редакції: позикодавець ОСОБА_4 при укладанні цього договору передав у власність позичальникові строком до 22.02.2015, а позичальник ОСОБА_5 прийняв від нього у власність строком до 22.02.2015 грошові кошти в розмірі 240000,00 грн., таку ж саму суму грошових коштів позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві до 22.02.2015 без сплати відсотків за користування позикою (а.с. 15).Позивач виконав свої зобов'язання за договором позики в повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи, а саме: п. 11 договору позики (а.с. 13 на звороті) та не заперечується відповідачем.

Між тим, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання щодо повернення суми позики та відсотків за її користування в терміни, передбачені договором, внаслідок чого перед позивачем станом на 19.03.2015 виник борг в розмірі 269440,86 грн., який складається з боргу за позикою в сумі 240000,00 грн.; заборгованість по сплаті відсотків за період з 22.08.2012 по 19.02.2013 в сумі 28721,10 грн., тобто до укладення договору про внесення змін до договору позики грошей та інфляційні втрати за період з 01.09.2012 по 19.02.2013 в сумі 719,76 грн.

Статтею 1047 Цивільного кодексу України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до вимог статей 509, 526 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, у тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За приписом частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За статтею 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Матеріалами справи підтверджується, що належне та своєчасне виконання зобов'язань за договором позики від 22.09.2012 ОСОБА_5 забезпечувалось іпотечним договором, укладеного між сторонами 22.08.2012 року (далі - Договір) (а.с. 16-19).

За умовами п. 1.3 Договору предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира під номером АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г.Ф. 26.02.2010 року за реєстровим № 211 (а.с. 22-25).

Пунктом 3.1.5 Договору визначено, що іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем зобов'язань за цим або за договором позики звернути стягнення на предмет іпотеки та за його рахунок задовольнити свою вимогу, визначену підпунктом 3.1.4. пункту 3.1. цього договору. Порядок такого способу задоволення визначається пунктом 5 цього договору.

За змістом статей 610, 612, 625 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтями 589, 590 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов'язання в натурі.

Примусове виконання зобов'язання в натурі - це спосіб захисту, який впливає з загального принципу повного і належного виконання зобов'язання та полягає в зобов'язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу.

Пунктом 5.1 Договору визначено, що у разі порушення основного зобов'язання або умов цього Договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушення зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпоткодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

11.11.2016 через приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу Малогон В.О. позивач надсилав відповідачу повідомлення про повернення коштів за договором позики (а.с. 172).

Проте вищевказана заява залишена відповідачем без відповіді та реагування.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач ОСОБА_5 в порушення умов договору позики свої зобов'язання по поверненню грошових коштів не виконав, у зв'язку з чим у позивача виникло право вимагати повернення суми позики, сплати нарахованих процентів та стягнення боргу в примусовому порядку, в тому числі шляхом звернення стягнення на заставне майно.

Як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції ОСОБА_5 посилається на те, що квартира під № АДРЕСА_1 являється місцем проживання малолітнього сина ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1, а проводити операції пов'язані з житловою площею за участю малолітніх та неповнолітніх осіб можна лише з дозволу органів опіки та піклування.

Проте повністю з такими доводами апеляційної скарги погодитися неможна з огляду на таке.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

У постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15, від 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15 та від 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15 викладена правова позиція: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України).

Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Верховний Суд України в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

У справі, яка переглядається, неповнолітній ОСОБА_8 не мав і не має права власності на квартиру під № АДРЕСА_1.

Він міг набути права користування житлом, - зазначеною квартирою, як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

У п.2.1 Договору ОСОБА_5, як іпотекодавець, стверджував, що зміст законодавства щодо прав дітей (осіб до 18 років), членів сім'ї власника на проживання та те, що для вчинення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право на користування яким мають діти, потрібна попередня згода органу опіки та піклування (ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей»), а також правові наслідки вчинення правочину без надання такої згоди, нотаріусом роз'яснено та зрозуміло; членів сім'ї, які б мали право на користування Майном (особистий сервітут, встановлений ст.405 ЦК України), в належному Іпотекодавцю об'єкті, немає; правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей (ч.6 ст.203 ЦК України) не порушує їх право користування об'єктом. Відсутність дітей, які б мали право користування відчужуваним майном, підтверджується довідкою №1641, виданою Комунальним ремонтно-експлуатаційним підприємством №3 м.Кіровограда 22.08.2012.

При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - ОСОБА_4, не встановлено.

Іпотечний договір від 22.08.2012 в установленому законом порядку недійсним не визнавався.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання щодо повернення суми позики та відсотків за її користування в терміни, передбачені договором, внаслідок чого перед позивачем станом на 19.03.2015 виник борг в розмірі 269440,86 грн., це є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, що реалізація предмета іпотеки здійснюється шляхом його продажу від імені іпотекодавця ОСОБА_5.

Згідно з п.5.4 Договору стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; у без спірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя згідно ст.37 ЗУ «Про іпотеку».

Право вибору способу задоволення вимог Іпотекодержателя та вибір способу задоволення таких вимог належить іпотекодержателю (п.5.6 Договору)

У відповідності до статті 39 Закону України "Про іпотеку", у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

З огляду на викладене позивач, як іпотекодержатель, має право від свого імені, а не від імені відповідача, як іпотекодавця, продати предмет іпотеки.

Таким чином в резолютивну частину рішення суду необхідно внести зміни, зазначивши, що спосіб реалізації предмета іпотеки здійснюється шляхом його продажу від імені ОСОБА_4, а не від імені ОСОБА_5.

В іншій частині рішення суду постановлено з додержанням вимог закону та відповідає матеріалам справи і підстав для його скасування немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 січня 2017 року змінити, зазначивши в резолютивній частині, що спосіб реалізації предмета іпотеки здійснюється шляхом його продажу від імені ОСОБА_4.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22.02.2019.

Головуючий суддя С.І. Мурашко

Судді С.М. Єгорова

О.Л. Карпенко