Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 716/357/15-ц

провадження № 61-13850св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - прокурор Заставнівського району Чернівецької області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Чернівецькій області,

відповідачі: Веренчанська сільська рада Заставнівського району Чернівецької області, ОСОБА_2,

треті особи: реєстраційна служба Заставнівського районного управління юстиції Чернівецької області, відділ Держгеокадастру у Заставнівському районі Чернівецької області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу першого заступника прокурора Чернівецької області на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02 лютого 2016 року у складі судді: Угриновської Л. Я., та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року у складі колегії суддів: Яремка В. В., Бреславського О. Г., Чупікової В. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року прокурор Заставнівського району Чернівецької області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Чернівецькій області звернувся із позовом до Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області (далі - Веренчанська сільська рада), ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки державі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що слідчим СВ Заставнівського РВ УМВС України в Чернівецькій області 24 серпня 2014 року внесено відомості до ЄРДР під № 0000289 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 КК України відносно посадових осіб Веренчанської сільської ради та відділу Держземагенства в Заставнівському районі. За результатами досудового розслідування вказаного кримінального провадження ОСОБА_3 - землевпоряднику Веренчанської сільської ради Заставнівського району, 28 січня 2015 року оголошену про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 367 КК України, яка полягає у тому, що ОСОБА_3, будучи службовою особою органу місцевого самоврядування та займаючи посаду землевпорядника Веренчанської сільської ради, в порушення вимог пункту 12 Перехідних положень ЗК України, після отримання 12 вересня 2007 року для розгляду заяви відповідача ОСОБА_2 про передачу у приватну власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,23 га, не перевіривши факту місця розташування земельної ділянки (що знаходилась за межами населеного пункту с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області), винесла вказану заяву на розгляд сесії сільської ради, в результаті чого 03 жовтня 2007 року на сесії сільської ради прийнято рішення про передачу безоплатно у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,23 га для ведення особистого селянського господарства (біля тваринницької ферми, за межами населеного пункту с. Веренчанка Заставнівського району). Заставнівським районним судом 05 лютого 2015 року постановлено ухвалу, згідно якої ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності на підставі статті 49 КК України.

Прокурор посилався на те, що на підставі вищезазначеного рішення сесії Веренчанської сільської ради ОСОБА_2 незаконно отримала у приватну власність земельну ділянку згідно Державного акту серії НОМЕР_1 від 28 квітня 2009 року на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,23 га, яка згідно листа відділу Держкомзему у Заставнівському районі № 210 від 10 лютого 2015 року розташована за межами с. Веренчанка. Веренчанська сільська рада у відповідності до вказаних норм закону не мала повноважень щодо розпорядження вказаною земельною ділянкою.

Про факт незаконності указаного рішення Веренчанської сільської ради представнику позивача стало відомо після початку досудового розслідування, тобто після 24 серпня 2014 року, тому прокурор просив суд поновити позовну давність та уточнивши позовні вимоги просив:

визнати незаконним і скасувати рішення Веренчанської сільської ради Х сесії XXV скликання від 03 жовтня 2007 року в частині надання безоплатно у власність ОСОБА_2 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,23 га;

визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 28 квітня 2009 року;

повернути державі в особі Головного управління Держземагентва в Чернівецькій області земельну ділянку.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року, у задоволені позову відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що Веренчанська сільська рада Заставнівського району Чернівецької області при наданні у власність відповідачці ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,23 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована в адміністративних межах Веренчанської сільської ради, однак за межами населеного пункту с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області вийшла за межі своїх повноважень, а отже її рішення від 03 жовтня 2007 року в частині надання безоплатно відповідачу ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки є незаконним. Згідно Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» № 963-IV від 19 червня 2003 року обов'язок контролю у сфері земель покладений на Держземагенство. Такі повноваження вказаний державний орган, в інтересах якого прокурор звертається до суду, набув з 01 січня 2013 року, коли у вказаний Закон України були внесені зміни відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності Міністерства аграрної політики та продовольства України, Міністерства соціальної політики України, інших центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовується та координується через відповідних міністрів» № 5462-VІ від 16 жовтня 2012 року. До цього часу, а саме на момент видачі відповідачці ОСОБА_2 оспорюваного державного акту на земельну ділянку, тобто станом на квітень 2009 року обов'язок щодо контролю за використанням та охороною земель був покладений на відділ земельних ресурсів. Тобто позов є обґрунтованим, проте його пред'явлено після спливу позовної давності, а підстави для поновлення вказаного строку відсутні.

Аргументи учасників справи

У червні 2016 року перший заступник прокурора Чернівецької області подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржені рішення судів першої та апеляційної інстанції, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд. При цьому посилався на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що закон пов'язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом обізнаності про вчинення порушення закону та порушення у зв'язку з цим прав та охоронюваних законом інтересів. Веренчанська сільська рада розпорядилася землями державної власності. Судами не враховано, що на момент видачі ОСОБА_2 державного акту обов'язок щодо контролю за використанням та охороною земель був покладений на Державну інспекцію з контролю за використанням та охороною земель, а не на відділ земельних ресурсів у Заставнівському районі та управління Держземагенства в області. Відповідно до статті 188 Земельного кодексу України та статей 5, 9 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (в редакції станом на 20 жовтня 2009 року) державний контроль за використанням та охороною земель здійснює спеціально уповноважений орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів - Державна інспекція з контролю за використанням та охороною земель і її територіальні органи. Районні відділи Держкомзему повноваженнями щодо державного контролю за використанням та охороною земель були наділені наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 559 від 28 жовтня 2009 року.

Органи Держземагенства набули права контролю за вказаними земельними ділянками та могли б довідатись про порушення права держави лише з 01 січня 2013 року відповідно до Закону України від 06 вересня 2012 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності». Зазначені повноваження реалізовані Головним управлінням Держземагенства у Чернівецькій області на вимогу начальника УДСБЕЗ УМВС України в Чернівецькій області від 18 серпня 2014 року при опрацюванні копій технічних документацій, проектів землеустрою та державних актів на право власності на земельні ділянки жителів с. Веренчанка Заставнівського району. Таким чином, саме з 18 серпня 2014 року уповноважений державою орган довідався про порушення свого права та у нього розпочався перебіг строку позовної давності, як це передбачено частиною першою статті 261 ЦК України. Окрім цього, про незаконність оспорюваного рішення прокурору, Головному управлінню Держземагенства в Чернівецькій області та відділу Держземагенства у Заставнівському районі стало відомо лише з матеріалів кримінального провадження внесеного 24 серпня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а про незаконне набуття у власність земельної ділянки відповідачкою ОСОБА_2 з ухвали Заставнівського районного суду від 05 лютого 2015 про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_3

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що рішенням Веренчанської сільської ради від 03 жовтня 2007 року ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,23 га, яка розташована за межами с. Веренчанка. На підставі цього рішення відповідачу ОСОБА_2 видано державний акт серії НОМЕР_1 від 28 квітня 2009 року на право власності на вказану земельну ділянку.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-3029цс15 зроблено висновок, що на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв'язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Відповідач ОСОБА_2 у суді першої інстанції подала заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановивши, що звернувшись із позовом 17 березня 2015 року прокурор пропустив позовну давність, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову.

Аргумент касаційної скарги про те, що позовна давність має обчислюватися після 01 січня 2013 року, з часу коли відповідно до Закону України від 06 вересня 2012 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» органи Держземагенства набули права контролю за використанням та охороною земель суд відхиляє з огляду на обізнаність позивача, який є правонаступником осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері використання та охорони земель, із прийняттям оспорюваних рішення та державного акту станом на час видачі відповідачу ОСОБА_2 державного акту на право власності на спірну земельну ділянку 28 квітня 2009 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зроблено висновок, що у разі пред'явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18).

Прокурор звернувся із позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Чернівецькій області, яке є правонаступником Державного комітету України із земельних ресурсів, що на час видачі відповідачу ОСОБА_2 державного акту на право власності на земельну ділянку (28 квітня 2009 року) на підставі підпункту 7 пункту 4 Положення про Державний комітет України із земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 2008 року № 224, здійснював державний контроль за використанням та охороною земель відповідно до Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та інших законів. Державний акт на право власності на земельну ділянку від 28 квітня 2009 року містить підпис уповноваженої особи Держкомзему.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Чернівецької області залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило