Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 751/4015/15-ц

провадження № 61-5659св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи за первісним позовом:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

учасники справи за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 травня 2016 року у складі головуючого-судді Цибенко І. В. та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 04 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Євстафіїва О. К., Бечка Є. М., Висоцької Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»(далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 03 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 101 000 грн зі сплатою 15 % річних за користування кредитом та кінцевим строком погашення не пізніше 03 квітня 2018 року. Для забезпечення виконання умов кредитного договору в цей же день між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір поруки, згідно з яким останні поручилися перед банком за виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору в повному обсязі.

Позивач зазначає, що відповідно до заяви ОСОБА_1 від 30 липня 2008 року кредитний договір від 03 квітня 2008 року переведено з валюти - гривня у валюту - долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 21 490,24 доларів США, зі сплатою 14,04 % за користування кредитом на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість, яка утворилася станом на 31 березня 2016 року, у сумі 15 898,46 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 12 886,81 доларів США; 2 546,62 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 465,03 долари США - винагорода за користування кредитом; 31 118,74 грн - пеня; 250 - штраф (фіксована частина); 22 697,27 грн - штраф (процентна складова).

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просив: визнати недійсними пункти 8.8, 8.9 договору про іпотечний кредит від 03 квітня 2008 року, а також пункт 2.4 цього договору в частині визначення загальновідомої формули розрахунку місячного ануїтетного платежу; визнати недійсною підвищення процентної ставки за вказаним договором з 03 серпня 2008 року; визнати неукладеною додаткову угоду від 06 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит.

Позов мотивовано тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» всупереч статті 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» письмово не оприлюднило інформації про умови іпотечного кредитування, реквізити ліцензії та свідоцтва про внесення його до Державного реєстру банку, не встановило положення про інфляційне застереження, узгодженої домовленості про розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки, не встановило, яка частина ануїтетного платежу спрямовуватиметься на погашення тіла кредиту, а яка - на погашення процентів за користування кредитом. В оспорюваному договорі про іпотечний кредит не визначено умови взаєморозрахунків та обов`язків ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо розподілу здійснених ОСОБА_1 платежів. Кредитний договір не передбачає відповідальності останнього за порушення умов договору про повернення кредиту та розподіл платежів, здійснених ОСОБА_1 на його виконання, за зарахування платежів на рахунки, не зазначені в договорі, та за затримку їх розподілу. У той же час цим договором передбачено нарахування пені у розмірі 54,74 % річних, штрафів та подвійного розміру процентів за користування кредитом за будь-яке порушення ОСОБА_1 зобов`язань. Також ПАТ КБ «ПриватБанк» не отримало від ОСОБА_1 письмового підтвердження про ознайомлення з інформацією про всі існуючі для нього кредитні умови; не здійснило детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням та погашенням кредиту; не обґрунтувало формулу розрахунку ануїтетних платежів; не зазначило правила зміни процентної стави за кредитом; оспорюваний договір не містить графіка платежів, який би відповідав встановленій Національним Банком України формі такого графіка; встановило платежі за дії, які воно вчиняє на свою користь; встановило право змінювати без згоди позичальника процентну ставку за користування кредитом у пунктах 8.8, 8.9 кредитного договору, які позивач вважає несправедливими. Крім того, додаткова угода, укладена 06 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», унаслідок тривалого тиску на ОСОБА_1 , протиправних дій та погроз. За цією угодою ОСОБА_1 коштів у доларах США не отримував і йому не надано було право розпоряджатися зарезервованим ресурсом для погашення тіла кредиту.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 травня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 03 квітня 2008 року та додатковою угодою до нього від 06 серпня 2008 року станом на 31 березня 2016 року в розмірі 15 898,46 доларів США та 60 066,01 грн. В задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок неналежного виконання позичальником умов договору про іпотечний кредит та додаткової угоди до нього, утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню, як з боржника, так і з поручителів в солідарному порядку. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , місцевий суд виходив із недоведеності позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 04 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 травня 2016 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 , як солідарного божника, скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в позові. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що порука ОСОБА_2 за кредитним договором від 03 квітня 2008 року припинилася на підставі частини першої статті 559 ЦК України, оскільки ОСОБА_2 є поручителем за виконання ОСОБА_1 зобов`язань лише за договором про іпотечний кредит від 03 квітня 2008 року, який в силу частини другої статті 604 ЦК України припинився з моменту укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 договору від 06 серпня 2008 року та погашення отриманими згідно з цим договором коштами заборгованості за договором від 03 квітня 2008 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У листопада 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалене у справі судові рішення першої інстанції та рішення апеляційного суду в частині залишення без змін рішення місцевого суду, яким задоволено первісний позов та відмовлено в зустрічному позові, та в цій частині справу направити на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при повторному розгляді справи не виконали вимог частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року, а саме не врахували висновки, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року та не надали належної оцінки наявним у справі доказам.

Суд першої інстанції, в порушення частини другої статті 31 ЦПК України, приєднав до матеріалів справи позовну заяву банка із збільшеними позовними вимогами, при цьому письмової заяви про зміну предмета або підстав позову банк не подавав.

Крім того, висновок апеляційного суду про те що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, так як вони не стосуються правовідносин, що виникли між ОСОБА_2 та банком, а стосуються правовідносин, що виникли між ОСОБА_1 ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк», є помилковим, оскільки відповідно до частини другої статті 65 СК України та частини другої статті 369 ЦК України, поручитель ОСОБА_2 має право висувати вимоги проти кредитора, які є підставою для скасування оскаржуваного рішення та стосуються правовідносин позичальника і кредитора. Також доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 стосуються спільної власності подружжя, їх спільних коштів і відновлення прав ОСОБА_2 - дружини позичальника ОСОБА_1 ; стосується укладеного договору (додаткової угоди до договору про іпотечний кредит від 03 квітня 2008 року) від 06 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», а також стосується примусової сплати ОСОБА_1 банку дуже великих спільних коштів подружжя.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 лютого 2018 року справу № 751/4015/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк»до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсними пунктів 8.8, 8.9 договору про іпотечний кредит від 03 квітня 2008 року, а також пункту 2.4 цього договору в частині визначення загальновідомої формули розрахунку місячного ануїтетного платежу, визнання недійсною підвищення процентної ставки; визнання неукладеною додаткової угоди від 06 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2019 року вищевказану справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій установили, що 03 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит, згідно з яким останній надано кредит у розмірі 101 000 грн зі сплатою 15 % річних за користування кредитом та кінцевим строком погашення не пізніше 03 квітня 2018 року.

Для забезпечення виконання умов кредитного договору в цей же день між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір поруки, згідно з яким останні поручилися перед банком за виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору в повному обсязі.

30 липня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявою про зміну валюти кредитування за договором про іпотечний кредит від 03 квітня 2008 року, перевівши залишок заборгованості 99 714,71 грн у валюту долари США за курсом на дату укладення додаткової угоди до договору.

06 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 03 квітня 2008 року, згідно з яким договір про іпотечний кредит викладено в новій редакції.

Зокрема, пунктом 8.1 додаткової угоди передбачено, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_1 на строк з 03 квітня 2008 року по 03 квітня 2018 року включно у вигляді строкового кредиту у розмірі 21 490,24 доларів США. Станом на 06 серпня 2008 року залишок заборгованості за договором про іпотечний кредит від 03 квітня 2008 року складає 99 714,71 грн, що еквівалентно 21 490,24 доларів США.

Згідно розрахунку, наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» у ОСОБА_1 станом на 31 березня 2016 року існує заборгованість за договором про іпотечний кредит від 03 квітня 2008 року та додатковою угодою до нього від 06 серпня 2008 року у сумі 15 898,46 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 12 886,81 доларів США; 2 546,62 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 465,03 долари США - винагорода за користування кредитом; 31 118,74 грн - пеня; 250 - штраф (фіксована частина); 22 697,27 грн - штраф (процентна складова).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Частиною другою цієї статті передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тлумачення частини першої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) дозволяє стверджувати, що порука припиняється за наявності факту припинення забезпеченого нею зобов`язання.

Відповідно до пункту 1 договору поруки поручитель зобов`язується відповідати перед банком солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов`язань за договором про іпотечний кредит від 03 квітня 008 року, як існуючими на момент укладення договору, так і тими, що виникнуть на його підставі в майбутньому.

Пунктом 1.5 договору поруки сторони погодили, що поручитель дає згоду на зміну умов договору про іпотечний кредит без додаткового погодження змін з поручителем.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк», встановивши, що додаткова угода від 06 серпня 2008 року, укладена між банком та позичальником, відповідно до якої договір про іпотечний кредит від 03 квітня 2008 року викладено в новій редакції, не є окремим договором про надання кредиту в розмірі 21 490,24 доларів США, а є продовженням кредитних правовідносин, що склались між сторонами 03 квітня 2008 року в новій редакції, а також те, що поручителі дали згоду на зміну умов договору про іпотечний кредит без додаткового погодження змін з ними, дійшов висновку про те, що наявні підстави для стягнення заборгованості як з боржника так і з поручителя.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що всі доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, так як вони не стосуються правовідносин, що виникли між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк», а стосуються правовідносин, які виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які рішення місцевого суду не оскаржують, і ПАТ КБ «ПриватБанк». Крім того, апеляційний суд вважав, що додаткова угода, укладена 06 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , є новим зобов`язанням, яким замінено первинне зобов`язання - договір про іпотечний кредит від 03 квітня 2008 року, який у зв`язку з укладенням договору від 06 серпня 2008 року, в силу частини другої статті 604 ЦК України припинив свою дію, а тому оскільки ні ОСОБА_1 ні ОСОБА_3 судові рішення не оскаржують, тому для відновлення прав ОСОБА_2 достатньо відмовити в позові лише до неї.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками апеляційного суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, сторона та інші особи, які беруть участь справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина перша статті 303 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій).

Аналогічні положення закріплені також у статтях 352, 367 ЦПК України діючої редакції.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, ОСОБА_2 , яка є поручителем та відповідачем за первісним позовом, а також третьою особою за зустрічним позовом, подала апеляційну скаргу в якій просила скасувати рішення місцевого суду в повному обсязі та навела низку доводів з яких підстав вона вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.

Отже, суд апеляційної інстанції, прийнявши до розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка оскаржила рішення місцевого суду в повному обсязі, не перевірив законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в повному обсязі, у зв`язку з чим не з`ясував: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення, як за первісним, так і за зустрічним позовом всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Крім того, апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та в цій частині ухвалив нове рішення про відмову в позові. При цьому апеляційний суд вважав, що порука ОСОБА_2 за кредитним договором від 03 квітня 2008 року припинилася на підставі частини першої статті 559 ЦК України, оскільки ОСОБА_2 є поручителем за виконання ОСОБА_1 зобов`язань лише за договором про іпотечний кредит від 03 квітня 2008 року, який в силу частини другої статті 604 ЦК України припинився з моменту укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 договору від 06 серпня 2008 року.

Однак апеляційний суд дійшов таких висновків, не спростувавши обставини встановлені судом першої інстанції про те, що додаткова угода від 06 серпня 2008 року, укладена між банком та позичальником, відповідно до якої договір про іпотечний кредит від 03 квітня 2008 року викладено в новій редакції, не є окремим договором про надання кредиту в розмірі 21 490,24 доларів США, а є продовженням кредитних правовідносин,з яким погоджується й суд касаційної інстанції, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку щодо припинення договору про іпотечний кредит від 03 квітня 2008 року на підставі частини другої статті 604 ЦК України.

Зазначене свідчить про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм процесуального права, що проявилося у тому числі у невиконанні обов`язку належного дослідження доказів. Тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною першою статті 400 ЦПК Українивизначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів вважає, що суд не виконав своїх обов`язків, визначених законом, рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору у вказаній частині, що в силу статті 411 ЦПК Україниє підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

При новому розгляді справи, суду апеляційної інстанції слід здійснити перегляд рішення суду першої інстанції щодо законності та обґрунтованості рішення місцевого суду та вирішити спір з урахуванням досліджених доказів і встановлених обставин справи.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 04 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук