н/п 2/490/2509/2019 Справа № 490/5250/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Рішення

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

12 червня 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 8400 грн, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку , моральної шкоди у сумі 10 000 грн., стягнути з відповідача судові витрати на правничу допомогу 3000 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що з 09 ісчня 2019 працював у ФОП ОСОБА_2 на посаді водія на підставі трудового договору № 004-1 між працівником фізичною особо, яка використовує найману працю.

05 березня 2019 року його було звільнено з роботи за власним бажанням , оскільки відповідач порушував умови договору та жодного разу не виплатила йому обумовлену заробітну плату у розмірі 4200 грн на місяць.

Станом на день подачі позову до суду заборгованість по заробітній платі йому виплачена не була, хоча 30 березня 2019 року він звертався з заявою про виплату йому заборгованості .

В зв`язку з тим, що він вимушений докладати долаткових хзусиль для відновлення своїх порушених прав, а також внаслідок того, що через невиплату заробітної плати вимушений був позичати гроші , нервувати з приводу строків їх повернення в зв`язку з чим погіршилися також стосунки в його сім`ї - він заззнав моральних страждань, компенсацію яких він оцінює у 10 000 грн.

Ухвалою суду від 18 червня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, у зв`язку з великою навантаженістю, судове засідання для розгляду справи по суті провести 11.09.2019 року без виклику сторін.

26 вересня 2019 року представником відповідача адвокатом Щербаковою А.О. подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазнасчає, що по-перше, позивач подав заяву про звільнення за вдасним бажанням не 05.03.3019 року, як він стрведжує, а з 28.02.2019 року.По-друге, з дня подачі такої заяви він не зявлявся на работі отже у відповідача не було взагалі можливості провести з нми розрахунок та виплатити йому запробітну плату саме з його вини.

По-третє, позивач не врахував обов`язкові відрахування із заробітної плати, а також те, що протягом 11 січня 2019 по 04 березня 2019 на його картковий рахунок у ПАТ КБ "ПриватБанк" ОСОБА_2 було перераховано частинами заробітну плату у загальному розмірі 3000 грн, отже з урахуванням обовязкових відрахувань заборгованість складає 3592,53 грн, яку не було можливості випалатити , сокільки позивач не виходив на заявок з роботодавцем.

Також вважають, що сам факт несвоєчасної виплати заробітної плати не може бути безумовною підставою для вдшкодування моральної шкоди, на підтвердження якої позивач жодних доказів не надав.

Також виттрати на правничу допомогу позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження їх дійсної оплати.

03 жовтня 2019 року представником позивача адвокатом Трубою К.Б, надано відповідь на відзив, в якому зазнгачено, що в язаві про звільнення позивача за власним бажанням , яку надав позивач, явно видно, що дата з 28.02.2019 року написана іншою рукою. Крім того, 04.03.2019 року за ствердженням самої ідповідачки, коли на її думку позивач вже був звільнений, ОСОБА_2 , перераховувала на його картку кошти . Таке спростовує також і твердження відповідача, про неможливсть виплатити йому заробітну плату через те, що він особисто не зявлявся на роботу, хоча можливість перерахувати кошти на його рахунок була. Що стосується випалачених за цей період коштів від відповідача на його картку у загальному розмірі 3500 грн, то це була не заробітня плата , а його добові кошти як водія вантажівки, адже він виконував перевезення по всій Україні і знаходився у відрядженнях. Хоча це окремо і не врегульовано трудовим договром, але відповідно до положень ст. 121 КЗпПУкраїни ці кошти підлягали обовязковій виплаті працівникові. Також зазначив додатково обгрунтування своїх моральних страждань та навів правов обьгрунтування належності доказу- довідки про оплату послуг адвоката.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що між фізичною особою, яка використовує найману працю ОСОБА_2 та працівником ОСОБА_1 укладено Трудовий договір № 004-1 09 січня 2019 року за видом діяльності - водій вантажного атвомобіля .ФОП зобовязанан оплачувати працю працівника у розмірір 4200 грн на місяць, час виконання робіт установлюється з 9.00 по 18.00 годин. Згідно умов договору при вирішенні питань, не передбачених цим договром, сторони керються загальними нормами законодавства про працю України. Заробітна плата підлягає оподаткуванню в порядку, визначеному законодавством.

30 березня 2019 року позивач звертався до відповідача з заявою про те, що 05 березея 2019 року він подав заяву про звільнення за власним бажанням, але до сих пір не отримав заробітну плату. В зв`язку з им просить терміново розрахуватися з ним та видати довідку про нараховану заробітну плату з 09.01.2019 року по момент звільнення.

Відповіді ФОП ОСОБА_2 на цю заяву, яку вона отримала поштою 06.04.2019 року, про що свідчить зворотнє поштове повідомлення, надано не було.

Згідно заяви ОСОБА_3 позивача було звільнено за власним бажанням - як він стверджує з 05 березня 2019 року, і доказів на спростування такого відповідачем не надано ( наказу про звільнення, доказів реєстрації трудового договору у службі зайнятості, доказів сплати за найманого працваника обовізкових внесків до Фонду соціального страхування, пенсійних платежів тощо).

При звільненні з позивачем не був проведений повний розрахунок та належні йому кошти не були виплачені.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідач до відзиву на позовну заяву, а позивач до відповдід на відзив - надали квитанції та виписку з карткового рахунку ОСОБА_1 у ПАТ КБ "ПриватБанк" , з якої вбачається, що на його рахунок від платника ОСОБА_2 через додаток Приват 24 сплачені кошти у розмрір : 04.03.2019- 500 грн, 26.02.2019 - 200 грн, 15.02.2019 - 1000 грн, 04.02.2019 - 300 грн,16.01.2019- 500 грн, 11.01.2019 - 1000 грн, а всього на загальну суму 3500 грн.

Суд погоджується з твердженням представника відповідача щодо того, що сплачені ОСОБА_2 кошти були частковою сплатою заробітної плати, адже жодних доказів того, що позивач на час сплати цих коштів був у відрядженні саме на виконання трудових обов`язків , та була обумовлена сума компенсація добових витрат (їх розмір, термін та умови відрядження тощо) - суду не надав, а рішення суду не може грунтуватися на припущеннях.

За такого, на час звільнення розмір заборгованості відповідача по заробтіній платі ОСОБА_1 , становила 4352,20 грн без врахування обовязкових відрахувань.

Так, позивач з 09 січня по 04 березня 2019 року включно працював у відповідача два місяці за виключенням трьох робочих днів - 05,06,07 березня.

Середньоденний заробіток позивача становиви 182, 6 грн, отже від суми заробітної плати, яка повинна бути нарахована позивачу за 2 місяці 8400 грн слід відняти суму заробітку за три робочих дні , що становить 7852,20 грн ( 8400-182,6х3) , від яких слід вдіняти 3500 грн сплаченої ОСОБА_4 , заробітної плати за період з 11 січня по 04 березня 2019 року ( 7852,20 - 3500=4352,20).

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 року передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв"язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред"явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами), середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, в даному випадку, оскільки фактичні виплати за повні календарні місяці позивачу не проведені та відповідачем взагалі не надано суду довідку ні про нараховану, але не виплачену заробітну плату працівникові, ні про середньоденну заробітну плату позивача , то згідно наведеного порпчдку, суд ввжає, що середньоденний заробіток позивача дорівнював 182,6 грн ( 42000 грн: 23 робочі дні за період з 09.01.2019 тпо 09.02.2019 )

Розрахунок з позивачем ФОП ОСОБА_2 . на час звільнення не провела.

Затримка розрахунку при звільненні відбулась в період з 05 березня 2019 року по 03 жовтня 2019 року (день ухвалення рішення в справі) та складає 147 робочих дні. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 26842 гривень 20 копійок (182,6 х 147 = 26842,2).

Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 4352 гривні 20 копійок невиплаченої заробітної плати та 26842 гривень 20 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Підлягають частковому задоволенню вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного.

На підставі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Затримка виплати заробітної плати і не проведення розрахунку при звільненні є порушення законних прав позивача на отримання оплати за свою працю, яка сталась з вини підприємства.

Відсутність грошових коштів позбавляє особу на належне забезпечення своєї життєдіяльності, змінює спосіб його життя, вимагає докладати додаткові зусилля для влаштування свого побуту.

Керуючись принципом співмірності і справедливості, суд вважає, що вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково в сумі 3500 грн.

При цьому суд не може взяти до уваги заперечення відповідача стосовно того, що вона була позбавлена можливості при звільненні розрахуватися з ОСОБА_1 , який не з`являвся на роботі - оскільки спростовується її ж твердженням, про переахування йому коштів на картковий рахунок у банку в якості часткової сплати заробітної плати.

Судовий збір в сумі 1536 гривень 80 копійок підлягає стягненню з відповідача на користь держави, так як позивач при подачі позовної заяви звільнений від його сплати на підставі закону. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог.

Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, то суд вважає необхідним зауважити наступне.

Згідно з ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн., сплата тяких підтверджується Довідкою від 12.06.2019 року адвоката Труба К.Б Представником відповідача фактично заявлено клопотання про зменшення вказаного розміру в зв`язку з його недоведеністю.

Суд приходить до висновку, що вказаний розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню, оскільки такий розмір є завищеним, неспівмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони. Слід зауважити, що суду взагалі не надано розрахунку витрат на правничу допомогу, а в довідці про сплату зазначено. що до витрат на правничу допомогу включено витрати на участь в судових засіданнях, в той час, як представник позивача участі в судовому розгляді не брав. Також, значно є завищеним і розмір витрат за підготовку, складання процесуальних документів та консультацію клієнта, оскільки жодних розрахунків позовних вимог у позоі не наведено взагалі, в зв`язку з чим суд вважає можливим зменшити вказаний розмір вдвічі. зв`язку з цим суд вважає можливим частково стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу, а саме у розмірі 1500 грн.

Керуючись Конституцією України, п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 р., ст.ст. 11, 15, 16 ЦК України, ст.ст. 116, 117, 233 КЗпП України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-82, 89, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки та моральної шкоди- задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 4352 гривні 20 копійок невиплаченої заробітної плати , 26 842 гривень 20 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 3500 грн компенсації моральної шкоди , 1500 грн витрат на правову допомогу .

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ) на користь держави 1536 гривень 80 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 09.10.2019

Суддя О.А. Гуденко