Провадження № 2/202/1332/2019
РІШЕННЯ

Іменем України

24 травня 2019 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Мачуського О.М.

за участю секретаря судового засідання - Репіної А.С.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до Акціонерного товариства "Акцент-Банк", ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач у липні 2013 року звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного кредитного договору № k3h0RX05051230 від 21.11.2006 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 4 684 грн. 23 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21.11.2007 року. Відповідач ОСОБА_2 порушила умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користуванням кредитними коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни, у зв`язку з чим станом на 20.05.2013 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 56 049 грн. 41 коп. Вимоги до відповідача ОСОБА_2 , що випливають зі вказаного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ "Акцент-Банк" договору поруки у розмірі 10 000 грн.

Просив суд, стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму заборгованості у розмірі 46 049 грн. 41 коп., стягнути солідарно з відповідачів на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму 10 000 грн., стягнути з відповідача ОСОБА_2 витрати на юридичну допомогу в сумі 3 200 грн. та судові витрати по справі.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.09.2013 року позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" були задоволені частково.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.03.2019 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.09.2013 року було скасовано, а справу призначено до загального розгляду за правилами загального позовного провадження на 21.03.2019 року.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мачуського О.М. для розгляду справи про стягнення заборгованості.

Відповідач ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 15.10.2016 року.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 17 квітня 2019 року було залучено по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до Акціонерного товариства "Акцент-Банк", ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, правонаступником відповідача ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 .

04.04.2019 року через канцелярію суду від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позов в якому останній просить у задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк" в частині вимог до ОСОБА_2 , в особі правонаступника ОСОБА_1 , відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що сторонами було погоджено строк виконання зобов`язання по поверненню кредиту до 21.11.2007 р., а також порядок виконання зобов`язань - щомісячними платежами які підлягають сплаті з 10 по 15 число кожного місяця. Останній платіж повинен був бути здійснений 15.11.2007 р. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором, наявного в матеріалах справи, за період дії договору ОСОБА_2 не було здійснено жодного платежу. Строк виконання за останнім платежем настав 15.11.2007 р. Строк позовної давності за кожним несплаченим відповідачем платежем обчислюється окремо та складає 3 роки щодо кожного такого платежу. Останнім днем строку позовної давності за останнім платежем є 15.11.2010 р. Позивач звернувся з позовом 19.07.2013 р., тобто з пропуском строку позовної давності. Також, сплила позовна давність щодо вимог позивача про стягнення пені та штрафів. Умови кредитування, які містяться в матеріалах справи не містять підпису відповідача ОСОБА_2 , а заява, підписана відповідачем № k3h0RX05051230 від 21.11.2006 року не містить умов про збільшення строку позовної давності, строк позовної давності не збільшувався за домовленістю сторін. Отже, враховуючи, що строк позовної давності за останнім платежем закінчився 15.11.2010 р., а позивач звернувся з позовом 19.07.2013 р., позивачем було пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову в частині вимог до ОСОБА_2 (правонаступника ОСОБА_1 ).

09.04.2019 року до канцелярії суду поштовим зв`язком від представника відповідача АТ "Акцент-Банк", який є правонаступником ПАТ "Акцент-Банк" надійшли заперечення щодо позову в яких останній просив відмовити в задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк" в частині позовних вимог до ПАТ "Акцент-Банк". У випадку наявності підстав застосувати до позовних вимог відносно ПАТ "Акцен-Банк" наслідки ст. 559 ч. 4 ЦК України посилаючись на те, що до матеріалів справи позивачем додано договір поруки укладений між ПАТ КБ "Приватбанк" та ПАТ "Акцент-Банк" та додаток до нього. На підставі даного договору позивач зазначає про наявність зобов`язання ПАТ "Акцент-Банк" щодо поруки з кредитним договором, укладеним між ПАТ КБ "Приватбанк" та співвідповідачем. Договір поруки від 20.10.2010 року, фактично в той же день позивач знав, що його права порушено, тому, в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України, даний договір поруки з 20 квітня 2010 року вважається припиненим, в позивач звернувся до суду значно пізніше.

24.05.2019 року до канцелярії суду від представника позивача надійшли пояснення по справі в яких останній зазначає, що 12.03.2008 року АТ КБ "Приватбанк" пред`являв позов до ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_3 про стягнення частини заборгованості за кредитним договором № k3h0RX05051230 від 21.11.2006 року в розмірі 11301, 77 грн. до Оболонського районного суду м. Києва, що підтверджується реєстром відправки позову № 436 від 12.03.2008 р. Таким чином, 12.03.2008 р. строк позовної давності був перерваний, а зобов`язання за вказаною кредитною угодою ОСОБА_2 до дня смерті так і не були виконанні. Відповідно до п. 6.6. Умов договору строк позовної давності за кредитним договором був збільшений до 5 років. 12.07.2013 р. АТ КБ "Приватбанк" для захисту своїх прав з позовом до ОСОБА_2 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. А отже згідно факту переривання строку позовної давності, збільшеного строку позовної давності, яким погодженій умовами договору, а також реєстру відправки позовів, строки позовної давності Банком не пропущено.

Представник позивача у судове засідання не з`явився. В матеріалах справи наявна заява представника позивача про те, що він просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без його участі, у задоволенні позовних до нього просить відмовити.

Представник відповідача АТ "Акцент-Банк" у судове засідання не з`явився, в своїх запереченнях на позов просив розглядати справу без його участі, у задоволенні позовних до ПАТ "Акцент-Банк" просить відмовити.

Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № k3h0RX05051230 від 21.11.2006 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 4 684 грн. 23 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21.11.2007 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 15.10.2016 року.

14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено найменування позивача з Публічне акціонерне товариства комерційний банк «Приватбанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк».

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, судом встановлено, що 21 листопада 2006 року сторони уклали договір, за умовами якого ОСОБА_2 отримала строком на 12 місяці, тобто до 21 листопада 2007 року включно, кредитні кошти у національній валюті у розмірі 4 684 грн. 23 коп., які зобов`язалась повернути зі сплатою відсотків у розмірі 12,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мала здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві у період з 10 по 15 число кожного місяця кошти у сумі 491 грн. 50 коп. (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві ОСОБА_2 зобов`язалась за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж 12 місяців до 21 листопада 2007 року включно.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідач неналежно виконувала умови договору. Згідно з розрахунком банку станом на 20.05.2013 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 56 049 грн. 41 коп., що складається з: 4 684 грн. 24 коп. - заборгованість за кредитом, 20 617 грн. 80 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 899 грн. 40 коп. - заборгованість за комісією, 26 702 грн. 76 коп. - заборгованість за пенею, а також, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2 645 грн. 21 коп. - штраф (процентна складова).

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 12 місяці - до 21 листопада 2007 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 21 листопада 2007 року відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у період з 10 по 15 число кожного місяця. Починаючи з 21 листопада 2007 року, відповідач мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на вказане позивач не мав права нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Відповідачем у відзиві на позов зазначено щодо пропущення позивачем строку позовної давності.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мала виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів у період з 10 по 15 число кожного місяця впродовж строку кредитування (12 місяці), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.

Позивач звернувся до суду з позовом 19 липня 2013 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу.

Твердження позивача про те, що строк позовної давності було перервано, оскільки 12.03.2008 року АТ КБ "Приватбанк" пред`являв позов до Оболонського районного суду м. Києва про стягнення частини заборгованості за кредитним договором № k3h0RX05051230 від 21.11.2006 року в розмірі 11301,77 грн. з ОСОБА_2 , не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки дане твердження не підтверджено належними та допустимими доказами, а саме: позивачем надано лише докази відправки позовної заяви до Оболонського районного суду м. Києва, однак не надано доказів щодо прийняття даного позову судом та постановлення рішення. Сам факт направлення позову до суду не є належним доказом переривання позовної давності.

З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 22 листопада 2007 року позивач не міг такі проценти нараховувати.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Тобто, позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів за період з 22 листопада 2007 року до 20 травня 2013 року позовна давність не може бути застосована. А тому вказана вимога є необґрунтованою.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Вказане не дає підстав для обчислення спеціальної позовної давності щодо стягнення неустойки за 12 останніх місяців перед зверненням позивача до суду у справі, оскільки на відміну від неї у справі № 6-116цс13 строк кредитування на момент звернення до суду не сплив, з огляду на що суд дійшов відповідного висновку.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом.

Судом встановив факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача комісії, штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена, комісія та штрафи.

Кредитний договір № k3h0RX05051230 від 21.11.2006 року складається із анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") ("Стандарт").

Відповідно до п. 6.6. Умов договору строк позовної давності за кредитним договором був збільшений до 5 років.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Умови не містять підпису ОСОБА_2 , а заява позичальника підписана ОСОБА_2 № k3h0RX05051230 від 21.11.2006 року не містить умов про збільшення строку позовної давності.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт(акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Враховуючи, що позивач не надав суду документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), суд вважає за необхідне відмовити в частині позову про стягнення витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги у розмірі 3 200 грн.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог бо заперечень.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, з урахуванням всіх обставин в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги до ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Зобов`язання за договором № k3h0RX05051230 від 21.11.2006 року було забезпечено порукою згідно договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеного з ПАТ «Акцент-Банк».

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Пунктом 15 даної Постанови визначено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні. Не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічний висновок викладений в Постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» підлягає закриттю, повідомивши позивача, що розгляд даних вимог віднесено до юрисдикції господарського суду.

У зв`язку з відмовою у позові судові витрати згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 207, 251-261, 266-267, 526, 530, 549, 599, 610-612, 625, 631, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 76-78, 80-81, 128, 133, 134, 137, 141, 247, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до Акціонерного товариства "Акцент-Банк", ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості - відмовити.

Провадження у справі в частині позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Мачуський