П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2019 року

м. Рівне

Справа № 562/4804/18

Провадження № 22-ц/4815/1064/19

Головуючий у суді першої інстанції: Ємельянова Л.В.

Рішення Здолбунівського районного суду ухвалено

повним текстом поза межами судового засідання

10 квітня 2019 року

в м. Здолбунів Рівненської області

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Король Світлани Василівни на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 квітня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

в с т а н о в и в:

В грудні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів. Мотивуючи свої вимоги, покликався на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 лютого 2019 року, яким з нього було стягнуто на користь відповідача аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі ј частини від заробітку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. На підставі цього рішення суду було видано виконавчий лист. Зазначав, що дитина проживає з матір`ю, а він в свою чергу, коли був офіційно працевлаштований, сумлінно сплачував аліменти, адже вони відраховувались із заробітної плати. Проте 20 вересня 2019 року позивач звільнився з роботи і на даний час ніде не працює, перебуває у пошуках нової роботи та заробляє гроші випадковими підробітками, розмір яких не перевищує 2 500 гривень. При цьому на його утриманні знаходиться двоє малолітніх дітей, а також дружина від іншого шлюбу, яка перебуває у соціальній відпустці по догляду за дитиною. Тому сплачувати аліменти у визначеному судом розмір він не може.

З наведених спонукань просив зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на підставі рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 листопада 2011 року на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 в розмірі ј частини від його заробітку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Стягнути з нього на користь відповідача на утримання малолітньої дитини аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1 100 гривень щомісячно, починаючи з моменту подачі позовної заяви про зменшення розміру аліментів до досягнення повноліття дитини.

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 січня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін.

У поданому на позовну заяву відзиві ОСОБА_2 не визнавала позовні вимоги через їхню недоведеність та необґрунтованість. Стверджувала, що право зміни способу стягнення аліментів належить їхньому одержувачу. При цьому законодавець визначив, що розмір аліментів не може бути меншим, чим ј частини доходу.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 квітня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову за безпідставністю.

На рішення суду представником позивача подано апеляційну скаргу, де покликалась на його незаконність, яка полягала у неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності встановлених судом обставин та невідповідності висновків обставинам справи.

На її обґрунтування зазначала про упередженість розгляду цивільної справи місцевим судом. Ним було взято до уваги те, що малолітня дитина проживає разом із відповідачем та нібито хворіє, хоча позивач доводив, що дитина є здоровою, одноразово тільки лікувалася у лікарні, а це не вказує на стійкий характер хвороби. Проте таких доказів до уваги не прийнято. Таким чином, висновки про постійну хворобу дитини передчасні, оскільки доказів цьому не було. Також суд безпідставно, не беручи до уваги доводи та докази позивача, вказав, що позивач є працездатною особою та може працювати, хоча це й позивач вказував у своїй позовній заяві, важливо, що його заробітна плата не дозволяє сплачувати аліментів в розмірі ј від усіх його доходів. В позивача змінилися сімейні обставини, він одружився та утримує дружину, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, а також двох малолітніх дітей. Однак висновки суду не були об`єктивними, при розгляді справи належним чином не надано правової оцінки всіх у сукупності обставин, а тільки вибірково надавалась оцінка доказам сторони відповідача, коли обов`язком суду є надання всім доказам певної оцінки. Не було встановлено матеріального стану відповідача. Крім того, стверджувала, що у спірних відносинах підлягала до застосування не тільки ст. 192 СК України, а й інші правові норми, якими визначено обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей, зокрема ст.ст. 182-184 СК України.

З цих міркувань просила скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове, яким позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача, вважаючи оскаржуване рішення законним, обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права і належним застосування норм матеріального права, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Стверджував, що вибір способу стягнення аліментів покладено виключно на того з батьків, який одержує аліменти та з яким проживає дитина, тобто на відповідача. Крім того, мінливі доходи не є підставою для визначення аліментів у твердій грошовій сумі. Позивачем наведено норму закону, яка втратила чинність, відтак не підлягає застосуванню. При цьому, з ОСОБА_1 стягуються аліменти в мінімально можливому розмірі, який визначений законодавством. Не заслуговують на увагу й покликання на те, що донька не хворіє, оскільки їй встановлено діагноз: офтальмічна мігрень та метаболічна кардіомопатія. Тому дитина потребує додаткового обстеження та тривалого лікування, що підтверджується лікарським заключенням.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи особи, що подала апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, й ці обставини не заперечуються і визнаються, що з 27 липня 2008 року по 01 листопада 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого в них народилася донька ОСОБА_3 , яка проживає з матір`ю (а.с. 8).

На підставі виконавчого листа, виданого Здолбунівським районним судом Рівненської області на виконання рішення суду від 09 лютого 2011 року з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання ОСОБА_3 в розмірі ј частини його заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с. 9).

Спірні відносини виникли з приводу переконання позивача у погіршенні його матеріального стану та змін у сімейному житті, що спонукало останнього звернутись до суду з вимогою про зменшення розміру аліментів.

Між тим, за змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом удосконалення порядку стягнення аліментів" від 17 травня 2017 року №2037- ІІІ, було внесено зміни у Сімейний кодекс України.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших представників дитини, разом з якими проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Отже, стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів - в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі. Платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів.

Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Положеннями ст. 183 СК України передбачено, що розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 184 СК України).

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України.

Відповідно до вимог ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Так, при розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 СК України, де передбачено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, ст. 183 СК України щодо визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, ст. 184 СК України, де зазначається про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого висновку суду попередньої інстанції колегія суддів не приймає до уваги, як такі, що не ґрунтуються на вимогах Закону, вони були предметом дослідження попереднім судом і їм надано належну правову оцінку.

Фактично ж такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у зручний спосіб який має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Поготів, як видно із позовної заяви, ОСОБА_1 просив суд зменшити розмір аліментів присуджених по рішенню суду із 1/4 частки всіх видів його заробітку до стягнення аліментів в твердій грошовій сумі.

Виходячи з аналізу матеріалів справи, колегія суддів вважає, що позивач не мав наміру зменшити розмір аліментів, а змінити спосіб їх стягнення.

При цьому, беручи до уваги те, що звільнення позивача з роботи відбулось з його власної ініціативи, а непрацевлаштування саме по собі не є підставою для зміни способу стягнення аліментів за відсутності доказів щодо погіршення майнового стану як платника аліментів, апеляційний суд зазначає про доцільність відмови у задоволенні позову, оскільки позивач фактично мав намір змінити спосіб стягнення аліментів, посилаючись на погіршення його майнового стану. При цьому ним не надано жодних доказів, а також ураховується, що спосіб стягнення аліментів, визначених за рішенням суду, змінюється тільки за позовом одержувача аліментів, а не самого платника.

Щодо тверджень автора апеляційної скарги на порушення судом норм процесуального права, то згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України такі порушення можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, надано не було, а апеляційним судом не було здобуто.

Інші доводи колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, позаяк частина з них були предметом дослідження судом і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід віднести на його ж рахунок.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Король Світлани Василівни залишити без задоволення, а рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 квітня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків