П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 травня 2019 року м. Київ

Справа № 761/9667/18

Провадження: № 22-ц/824/5572/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Левенця Б.Б.

секретар Глухенька М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в особі голови Шевченківської районної державної адміністрації Гаряги Олега Олександровича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 січня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Осаулова А.А., у справі за позовом Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Київська міська прокуратура № 10, про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 04.12.2017 року неповнолітня ОСОБА_1 перебуває на обліку Служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, як дитина, що опинилася в складних життєвих обставинах. Комісією органу опіки було встановлено, що санітарно-побутові умови перебування дитини в помешканні несприятливі, мати недбало відноситься до виконання батьківських обов`язків та існує реальна загроза життю та здоров`ю дитини (вага дитини складає 35 кг, зріст 166). Під час обстеження житлово-побутових умов проживання родини, мати поводила себе агресивно та відмовлялась від будь-яких пояснень, вимогу працівників з`явитись до Служби у справах дітей проігнорувала. Сусіди, які проживають поряд, охарактеризували сім`ю з негативної сторони, мати та бабуся зловживають спиртними напоями, в присутності дитини вчиняють сварки. Крім того, дівчинка часто хворіє распіраторними захворюваннями, перебуває на диспансерному обліку у педіатра з приводу деформації грудної клітини, правостороннього грудно-поперекового сколіозу ІІ ступеню, вальгусної установки стоп, має дефіцит маси тіла, затримку фізичного розвитку. Дівчинка неодноразово направлялась на обстеження до лікарів-спеціалістів, проте мати категорично відмовлялась, написавши відмову від госпіталізації та оздоровлення.

Також, у березні 2018 року неповнолітню ОСОБА_1 було відібрано у її матері - ОСОБА_2 на підставі розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 01.03.2018 року №115 та влаштовано до Дитячої клінічної лікарні №8 м. Києва з метою вирішення подальшої долі дитини.

При цьому, Орган опіки та піклування зазначив, що факт недбалого ставлення матері до дитини та реальної загрози її життю та здоров`ю було неодноразово зафіксовано, а тому, у відповідності до вимог ч.2 ст.170 СК України після безпосереднього відібрання дитини це стало підставою для звернення із цим позовом до суду з метою захисту інтересів неповнолітньої дитини.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 січня 2019 року у задоволенні позову Органу опіки та піклування Шевченківської РДА в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в особі голови Шевченківської районної державної адміністрації Гаряги О.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не врахував, що відповідачем суду не надано жодних доказів на підтвердження активної роботи ОСОБА_2 над усуненням можливих недоліків у вихованні доньки та тих обставин, які призвели до відібрання дитини, зокрема, довідки про працевлаштування або доходи, тощо. Також, судом першої інстанції не взято до уваги рекомендації щодо висловлення неповнолітньої ОСОБА_1 своєї думки при розгляді справи, які зазначені в ст. 12 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, та рекомендації психолога центру дитини щодо бесіди з неповнолітньою. Крім того, суд першої інстанції не зобов`язав матір усунути фактори, що становлять загрозу для дитини, оскільки останньою жодним чином не доведено факт виконання батьківських обов`язків належним чином, та не спростовано, що у разі повернення ОСОБА_1 додому не буде існувати загрози її життю та здоров`ю.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 5 березня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 360 ЦПК України ОСОБА_1 не скористалась.

У судовому засіданні ОСОБА_3 в інтересах Органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації та ОСОБА_4 в інтересах служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації підтримали апеляційну скаргу з підстав, наведених у ній, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

Відібрання дитини у батьків є винятковою санкцією за невиконання батьківських обов`язків.

Підставою для відібрання дитини від батьків є: 1) ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 2) жорстоке поводження з дитиною; 3) хронічний алкоголізм або наркоманія; 4) експлуатація дитини, примушення її до жебракування та бродяжництва; 5) інші випадки, якщо залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

Характер небезпеки, її місця в житті дитини визначається в кожному випадку окремо. Для відібрання дитини необхідно встановити факт існування небезпеки.

У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків (частина 2 статті 170 СК).

Отже, вищенаведені випадки охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ч.ч. 1,2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень ч. 3 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 2 серпня 2006 року № 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосується.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності.

Як роз`яснено у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, від 16 липня 2015 року).

Також, ЄСПЛ вказав, що факт того, що дитина може бути поміщена в середовище, яке більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Передання дитини під державну опіку слід розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого повинно одразу припинитися, коли це дозволять обставини. Це означає, що такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і повинно оцінюватись у контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів для сприяння возз`єднання дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункти 50, 52 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», № 39948/06, § 50, від 18 грудня 2008 року).

Відмовляючи у задоволенні позову Органу опіки та піклування Шевченківської РДА у м. Києві суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків та наявності загрози життю та здоров`ю її доньки - ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Як убачається із розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №115 від 01.03.2018 року, що на підставі безпосередньої загрози для життя та здоров`я дитини Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державній адміністрації спільно з сектором ювенальної превенції Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві та управління охорони здоров`я Шевченківського районної в м. Києві державної адміністрації здійснює заходи щодо негайного відібрання неповнолітньої ОСОБА_1 від її матері ОСОБА_2 та влаштування її до Дитячої клінічної лікарні №8 у зв`язку із стійким дефіцитом маси тіла дитини (35 кг).

У висновку органу опіки та піклування №109/05/40-4427 від 10.05.2018 року вказано, що дитина переведена до Центру соціально-психологічної реабілітації з метою покращення психоемоційного стану дитини.

Згідно медичних висновків (а.с.11-13, 35) загальний стан дитини задовільний, скарг немає, але відмічається сколіотична осанка, гострий дефіцит маси тіла і дитина на час огляду хворіє на ГРВІ, а тому було призначено лікування.

Згідно довідок (а.с.15) і характеристик зі школи вбачається, що дівчинка загальмована і багато пропускає навчальних занять та потребує підвищеної уваги та термінової допомоги з боку дорослих (а.с.14).

4 грудня 2017 року згідно наказу Служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації неповнолітню ОСОБА_1 поставлено на облік по категорії дітей, які зазнали насилля.

Колегія суддів вважає, що наведені у розпорядженні Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №115 від 01.03.2018 року факти не в повній мірі відповідають дійсності, оскільки допитана в апеляційному суді неповнолітня ОСОБА_1 заперечувала доводи позивача, вказала, що зниження її ваги не пов`язане із невиконанням її матір`ю своїх батьківських обов`язків, виявила бажання проживати разом із матір`ю та просила повернути її додому.

Присутній при допиті дитини психолог оцінив її свідчення як такі, що відповідають її зрілості та емоційному та психічному стану.

Також слід зазначити, що із наявних у справі матеріалів, зокрема, заяв, прохань, пояснень ОСОБА_2 убачається, що остання весь час проявляла зацікавленість, інтерес та переживання щодо стану здоров`я її доньки, навчання, відносин у школі, та вживала усіх можливих заходів щодо повернення дитини додому.

Крім того, як встановлено судом та не заперечується сторонами, умови проживання в сім`ї для ОСОБА_1 задовільні, у квартирі зроблено поточний ремонт, створено належні умови для проживання та виховання дитини, що підтверджується фотокартками, які містяться в матеріалах справи.

Відповідачка за час розгляду справи в судах змінила своє ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання доньки та просила суд не відбирати у неї дитину, посилаючись на те, що вона має відповідне житло та має і буде мати достатній дохід для утримання та виховання доньки.

Аналіз зазначених норм права та вищевикладені обставини свідчать про те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем факту ухилення ОСОБА_2 від виконання свої обов`язків, або ж існування виняткових обставин, які безпосередньо загрожували життю або здоров`ю неповнолітньої ОСОБА_1

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відібрання дитини у матері є радикальним заходом для забезпечення належного виконання матір`ю її обов`язків щодо виховання дитини та в даному випадку не може бути застосований у зв`язку із недопущенням порушення прав дитини та позбавлення її материнського піклування.

Європейський суд з прав людини (справа "Савіни проти України") у своєму рішенні від 18 грудня 2008 року звернув увагу на те, що передання дитини під державну опіку слід розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого повинно одразу припинитися, коли це дозволять обставини. Це означає, що такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і повинно оцінюватись у контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів для сприяння возз`єднання дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер.

Факт того, що дитина може бути поміщена в середовище, яке більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням.

Окрім того, слід відмітити, що перебування дитини в умовах Центру соціально- психологічної реабілітації дітей обмежено певним часом, який становить 9 місяців, на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції цей строк сплинув.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в особі голови Шевченківської районної державної адміністрації Гаряги Олега Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 16 травня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Б.Б. Левенець

Д.Р. Гаращенко