Дата документу 28.05.2019 Справа № 0814/5490/2012
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1866/19 Головуючий у 1-й інстанції: Дубина Л.А.
Є.У.№ 0814/5490/12 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу і визнання права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2012 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом. Зазначала, що 06.10.1970 року в простій письмовій формі уклала з відповідачами договір купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 . На виконання умов договору сплатила ОСОБА_2 2 550 крб., ОСОБА_3 - 150 крб, проте нотаріально договір не посвідчили, оскільки ОСОБА_2 не оформив свої спадкові права на будинок після смерті свого батька ОСОБА_5 З моменту придбання нерухомості вона користується нею, обробляє город, несе витрати з утримання майна. Посилаючись на зазначені обставини, просила про задоволення позову з підстав, передбачених ст.ст. 220 ч.2, 238 ЦК України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2012 року позов задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на ј частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на ј частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішення про визнання права власності за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину жилого будинку АДРЕСА_1 підлягає реєстрації у ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони досягли згоди щодо всіх суттєвих умов договору, фактично виконали його, проте позивач не може оформити своє право власності на придбану Ѕ частку житлового будинку через те, що минуло багато часу.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , яка не була залучена до участі у розгляді справи, хоча є співвласником іншої Ѕ частки житлового будинку. ОСОБА_4 зазначає, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, суд визнав право власності на самочинні будівлі і споруди, розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_1 . АДРЕСА_1 . На час ухвалення оскаржуваного рішення особи, до яких пред`явлено позов, вже померли, проте їх спадкоємців суд першої інстанції до участі у розгляді справи не залучав. Висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 з 1970 року користується 1/» часткою будинку і земельною ділянкою не відповідають фактичним обставинам, оскільки у жовтні 1983 року рішенням Ленінського райвиконкому м.Запоріжжя співвласникам цього будинку, а саме: її батькові ОСОБА_6 , який помер у 2008 році, ОСОБА_7 і ОСОБА_3 виділялося у тимчасове користування надлишки земельної ділянки, площею 205 кв.м. під спірним будинком Отже, станом на жовтень 1983 року ОСОБА_1 не набула права власності на спірну частку будинку, а тому висновки суду першої інстанції про те, що вона є власником нерухомості з жовтня 1970 року не відповідають фактичним обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить закрити апеляційне провадження, оскільки судом першої інстанції не вирішувалися питання про права і обов`язки ОСОБА_4 , на момент укладання правочину остання ще не була співвласником спірного будинку, вважає також, що заявник пропустила строк апеляційного оскарження.

У відповіді на відзив ОСОБА_4 вказує, що успадкувала Ѕ частку житлового будинку після смерті свого батька, який помер у ІНФОРМАЦІЯ_3 року . Під час розгляду справи судом першої інстанції її як співвласника житлового будинку до участі у розгляді справи не залучали, хоча вона постійно проживає в будинку. Правила ч.2 ст.358 ЦПК України не підлягають застосуванню, оскільки вона не залучалася до участі у справі і не повідомлялася про її розгляд.

В засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явилася, про час і місце розгляду справи була обізнана, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення їй судової повістки про виклик до суду 06.05.2019 (а.с.102), причини неявки суду не повідомила. Суд визнав причини неявки позивача у судове засідання неповажними і такими, що не перешкоджають апеляційному розгляду справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до розписок 06.10.1970 ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 150 крб. за продану гр. ОСОБА_1 . ј частку будинку по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 2 550 крб. за продану власність хату «времянку» і ј частку будинку по АДРЕСА_3 (а.с.7,8).

Співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 за даними ЗМБТІ станом на 27.11.1997р. були ОСОБА_5 , ОСОБА_3 і ОСОБА_6 Будинок розташований на земельній ділянці 2 636 кв.м, на якій, крім будинку, містяться чисельні самовільні будівлі і споруди (а.с.16-17).

За заповітом від 25.11.1957р. ОСОБА_5 ј частку домоволодіння по АДРЕСА_3 заповів ОСОБА_2 (а.с.18).

Даних про те, що відповідач ОСОБА_2 набув право власності на належну йому за заповітом частку житлового будинку матеріали справи не містять.

Співвласник спірної нерухомості ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем після його смерті є ОСОБА_4 , яка 18.12.2009 отримала свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частку житлового будинку, надвірних будівель і споруд.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції з посиланням на ст.ст.220 ч.2, 392 ЦК України виходив з того, що за договором купівлі-продажу від 06.10.1970р., укладеним з ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , ОСОБА_1 набула право власності на Ѕ часту житлового будинку, що підтверджується відповідними розписками.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому з ними не можна погодитися.

У частині першій статті 58 Конституції України та статті 5 Цивільного кодексу України вказано, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують цивільну відповідальність особи.

Офіційне тлумачення цього конституційного положення наведено у рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, в якому зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

За змістом статті 227 ЦК Української РСР 1963 року (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до статті 47 ЦК Української РСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 28 квітня 1978 року N 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна.

Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК УРСР).

Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Таким чином, для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди і відсутність встановлених законом перешкод для її нотаріального посвідчення.

Згідно ч. 1 ст.105 ЦК УРСР громадянин, який збудував або будує будинок без встановленого дозволу, або без належного затвердженого проекту, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найм тощо).

У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України ст. 105 Цивільного Кодексу України» від 19 вересня 1975 року із змінами та доповненнями указано, що вирішуючи позови про право власності на самовільно споруджені жилі будинки або прибудови, у тому числі пов`язані з купівлею-продажем, міною, даруванням, спадкуванням останніх, а також вимоги про поділ цих будівель між учасниками будівництва і визначення порядку користування приміщеннями в них, про відшкодування витрат, понесених на самовільне будівництво, суди повинні враховувати, що щодо таких жилих будинків і прибудов не виникає прав і обов`язків власника ні в осіб, які їх спорудили, ні в осіб, які уклали щодо них угоди.

Аналогічна положення щодо можливості визнання дійсним правочину і наслідків самочинного будівництва містять і норми діючого ЦК України.

Зокрема, об`єктами цивільних прав відповідно до статті 177 ЦК України є речі. Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Речі поділяються на рухомі та нерухомі. До нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (статті 179, 181 цього Кодексу).

За приписами статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібне виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Доки цих умов не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі цього будівництва (створення майна) (частина третя статті 331 ЦК України).

Відповідно до статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із частинами першою та третьою статті 206 ЦК України визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Статтею 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною 2 статті 220 ЦК України вказано, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата другою стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, а тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 19 червня 2013 року в справі № 6-49цс13.

Визнаючи дійсним договір купівлі-продажу Ѕ частки спірного будинку та визнаючи право власності на цю нерухомість, суд не звернув уваги на те, що до складу нерухомого майна входять самовільні будівлі і споруди і безпідставно вважав, що такий об`єкт може бути предметом договору купівлі-продажу та визнання договору дійсним.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження факту ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення договору.

Справу розглянуто за відсутності відповідачів, щодо яких в справі відсутні відомості про їх належне повідомлення про час і місце розгляду справи.

За даними адресно-довідкового бюро при МВС України в Запорізькій області відомості про реєстрацію ОСОБА_2 і ОСОБА_3 взагалі відсутні.

Судом не вирішувалося питання і про залучення до участі у справі співвласника спірного будинку ОСОБА_4 , хоча вирішувалося питання про її права і обов`язки і як співвласника спірної нерухомості, і як землекористувача, на земельній ділянці якої розташовані самовільні будівлі і споруди, на які суд першої інстанції визнав право власності за позивачем.

Доводи ОСОБА_1 про те, що оскаржуваним рішення не порушені права і обов`язки ОСОБА_4 є неспроможними, оскільки і за нормами ст.114 ЦК УРСР, і за нормами частин першої, четвертої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

ОСОБА_4 як співвласник спірного будинку є землекористувачем і оскільки предметом спору були, в тому числі, і самовільні споруди і будівлі, за положенням ч.5 ст.376 ЦК України її участь у справі є обов`язковою.

Заперечення ОСОБА_1, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що ОСОБА_4 пропустила строк апеляційного оскарження судового рішення, а судом апеляційної інстанції порушені приписи ст.358 ч.2 ЦПК України, за змістом якої незалежно від поважності пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, є неспроможними.

За положенням пп. а ч.2 ст.358 ЦПК України вказані обмеження щодо строків оскарження не застосовуються у випадку, якщо скаргу подано особою, не залученою до участі у справі, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи інтереси та (або) обов`язки.

Зважаючи на те, що ОСОБА_4 не залучалася до участі у справі, хоча судом першої інстанції вирішувалися питання про її права і обов`язки, остання відповідно до ст.ст.352 ч.1, 358 ч.2 пп. а ЦПК України вправі оскаржити судове рішення після спливу річного строку.

За вказаних обставин оскаржуване рішення не можна визнати таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому на підставі ст.376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у позові.

На підставі ст.141 ЦПК України з позивача на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню понесені останньою судові витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2012 року по цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу і визнання права власності залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 391 грн. (триста дев`яносто одну гривню) компенсації судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено і підписано 29 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: