Справа № 698/388/19
Провадження № 2/698/166/19
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

15 травня 2019 р.суддя Катеринопільського районного суду Черкаської області Баранов О.І., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури Слюсара Ігоря Олександровича в інтересах держави в особі Звенигородської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Звенигородська центральна районна лікарня, про стягнення витрат на лікування потерпілого від злочину,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор звернувся з вказаним вище позовом в обґрунтування якого зазначив, що ухвалою Катеринопільського районного суду від 06.12.2017 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України закрито внаслідок передачі обвинуваченого на поруки трудового колективу. Вказана ухвала набрала законної сили 13.12.2017 року. При цьому предметом позову є вимога прокурора про відшкодування витрат, понесених Звенигородською ЦРЛ на лікування потерпілої від вказаного злочину ОСОБА_2 у розмірі 1500,66 грн.. Також у вступній частині позовній заяві прокурор зазначає, що позов пред`являється в інтересах держави в особі Звенигородської районної державної адміністрації, в той же час, у мотивувальній частині позовної заяви прокурором зазначено, позов пред`являється в інтересах держави в особі Черкаської обласної ради, яка із відповідним позовом не зверталася. Поруч у тексті позовної заяви зазначено що Звенигородською районною державною адміністрацією заходи щодо стягнення вказаної суми не проводилися. При цьому до матеріалів позовної заяви прокурором додано лист Звенигородської районної ради від 28.02.2019 року № 01-22/111 згідно якого остання повідомляє прокурора про те, що нею не вживалися заходи спрямовані на відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням потерпілої ОСОБА_2 ..

На підставі викладеного, керуючись ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор вважає, що наявні усі передумови для здійснення ним представництва інтересів держави шляхом пред`явлення цього позову.

При цьому позивачем обґрунтовано наявність «інтересів держави» порушенням порядку надання дозволів на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі в оренду, незаконного затвердження вказаного проекту та відповідного незаконного укладення договору оренди за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної форми власності для ведення фермерського господарства.

При вирішенні питання про відкриття провадження, оцінюючи, відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України наявність підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави, судом (у межах наданих прокурором матеріалів) з`ясовано, що суб`єктом владних повноважень, який уповноважений на здійснення відповідних повноважень у спірних правовідносинах є Звенигородська районна державна адміністрація. Також з матеріалів доданих до позовної заяви прокурором судом з`ясовано, що всупереч вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурором не виконано обов`язку щодо попереднього, до звернення до суду, повідомлення про це Звенигородської районної державної адміністрації. Крім того, з вказаних матеріалів судом з`ясовано що, документальне підтвердження неможливості представництва інтересів держави самим суб`єктом владних повноважень - Звенигородською районною державною адміністрацією - відсутнє.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 676/1668/16-ц.

Відповідно до вказаної постанови Верховного Суду судом також враховується усталена практика Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Крім того, суд звертає увагу прокурора, що згідно з п.п. 3 ч. 2 ст. 22 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 р. № 2456-VI (далі БК України) за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.97 р. № 280/97-ВР (далі Закон № 280) виконавчі органи рад це органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Отже, створення виконавчих органів обласними та районними радами законодавством не передбачено.

При цьому згідно із ст. 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від 09.04.99 р. № 586-XIV виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації.

Відповідно до ст. 22 цього Закону до повноважень місцевих державних адміністрацій належать, зокрема, реалізація державної політики в усіх галузях бюджетної сфери (в тому числі охорони здоров`я), загальне керівництво закладами охорони здоров`я, організація роботи медичних закладів з надання допомоги населенню тощо.

Статтею 32 Закону № 280 передбачено, що питання розвитку галузей бюджетної сфери (в тому числі охорони здоров`я), забезпечення в межах наданих повноважень доступності і безоплатності послуг, що ними надаються (в тому числі в частині медичного обслуговування) на відповідній території, розвитку цих галузей належать до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Районними та обласними радами такі повноваження делегуються на виконання місцевим державним адміністраціям ( ст. 44 Закону № 280).

Враховуючи наведені норми законодавства, головним розпорядником коштів за видатками на утримання ЦРЛ має бути структурний підрозділ районної державної адміністрації, до повноважень якого належать питання функціонування галузі охорони здоров`я.

У разі ж, якщо такий підрозділ не створено сама районна державна адміністрація як орган виконавчої влади на рівні району.

В той же час ч. 4 ст. 22 БК України визначено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів визначаються рішенням про місцевий бюджет.

Тож якщо рішенням сесії районної ради головним розпорядником коштів для ЦРЛ визначено районну раду, то районна державна адміністрація не може прийняти рішення щодо визначення головним розпорядником районну державну адміністрацію. Змінити головного розпорядника можна лише шляхом внесення змін до рішення про бюджет.

Отже, перед поданням позову до суду прокурору необхідно ретельно перевірити, який саме орган є головним розпорядником коштів за видатками на утримання ЦРЛ. Попередньо, до звернення до суду, повідомити вказаний орган про намір звернення до суду та, встановивши неможливість представництва інтересів держави вказаним органом, звернутися до суду, надавши документальне підтвердження неможливості представництва інтересів держави вказаним органом.

Відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України позовна заява повертається у випадках, коли: відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

На підставі викладеного, суд визнає, що підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави за вказаним вище позовом відсутні, оскільки існує уповноважений суб`єкт владних повноважень щодо якого прокурором всупереч вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» не виконано обов`язку щодо попереднього, до звернення до суду, повідомлення про це, і відповідно не встановлена неможливість самостійного захисту суб`єктом владних повноважень інтересів держави у спірних правовідносинах.

За таких обставин на підставі п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України суд повертає позовну заяву прокурору, оскільки визнає, що відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави.

Керуючись ст.ст. 185 ч. 4 п. 4, 353 ч. 1 п. 6, 354, 355 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури Слюсара Ігоря Олександровича в інтересах держави в особі Звенигородської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Звенигородська центральна районна лікарня, про стягнення витрат на лікування потерпілого від злочину повернути.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Черкаської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Баранов О.І.