РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/15055/19

Провадження № 2-о/638/299/19

15.10.2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретаря Жакун Н. О.

з участю судового розпорядника Зміївської О. Ю.

з участю заявника - ОСОБА_1

з участю представника заявника - ОСОБА_2

з участю заінтересованих осіб - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Шевченківський ВП ГУ НП в Харківській області про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у вересні 2019 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із заявою про видачу обмежувального припису, а саме просить суд: 1) видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яким протягом 6 (шести) місяців визначити заходи тимчасового обмеження його прав, а саме: заборонити перебувати в місці спільного проживання (перебування) з нею за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, та інших місць частого відвідування заявника; 2) видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_4 , яка перебуває за адресою: АДРЕСА_1 , яким протягом 6 (шести) місяців визначити заходи тимчасового обмеження її прав, а саме: заборонити перебувати в місці спільного проживання (перебування) із заявником за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, та інших місць частого відвідування заявника. Вимоги заяви обґрунтовує тим, що квартира АДРЕСА_2 знаходиться в приватній спільній сумісній власності заявника, її колишнього чоловіка ОСОБА_3 та спільного сина ОСОБА_5 . Після розірвання шлюбу із ОСОБА_3 , вона залишалася разом із сином проживати у цій квартирі, проте спільний побут вони не вели. Через деякий час ОСОБА_3 привів до квартири ОСОБА_4 та забрав у них з сином більшу кімнату, де став проживати разом з нею. Причиною розірвання шлюбу було те, що ОСОБА_3 постійно вчиняв сварки із заявником, зловживав спиртними напоями, застосовував фізичну силу. ОСОБА_4 постійно провокувала конфлікти, а ОСОБА_6 її підтримував. 24.09.2019 року ОСОБА_4 спровокувала сварку, на яку прийшов ОСОБА_3 та почав погрожувати заявнику, вдаривши коліном в пахову ділянку тіла, почалася штовханина, заявник подзвонила до поліції та сина. Згідно консультативного висновку вона отримала забій м`яких тканин грудної клітини та забій м`яких тканин передньої черевної ділянки. Наразі заявник не проживає вдома, оскільки переживає за свою безпеку, та те, що погрози будуть втілені в життя. Вважає, що відносно неї вчиняється психологічне та фізичне насильство з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а тому просить суд заяву задовольнити.

Заявник ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 . В ОСОБА_8 в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити, оскільки вважають, що на заявника поширюється дія Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Заявник пояснила, що 24.09.2019 року вона збиралась іти на курси, та на кухні з`явилася ОСОБА_9 (заінтересована особа) з претензіями щодо оплати комунальних послуг. Потім з`явився ОСОБА_10 (заінтересована особа) з погрозами, в процесі конфлікту штовхнув заявника та вдарив коліном в пах, після чого вона відчула сильний біль та почала кричати. Після чого було здійснено дзвінок сину та повідомлено про побиття, та син викликав поліцію та швидку допомогу. При цьому, в квартирі вона перебувала «як тінь», тому що після розлучення ОСОБА_10 із співмешканкою зайняли більшу кімнату, постійно відбувалися конфлікти на побутовому ґрунті, при тому що вона є співвласником, хоча прав у неї не було. У лікарні зафіксували усі травми. Після випадку, що відбувся 24.09.2019 року у квартирі вона не проживає, оскільки боїться погроз ОСОБА_11 та можливості застосування фізичної сили. Просить суд видати обмежувальний припис строком на 6 місяців, адже за цей час вирішиться питання щодо права користування квартирою.

Заінтересована особа - ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви, просив суд відмовити у її задоволенні з наступних підстав. З 2012 року, після розлучення з заявником, він проживав у цивільному шлюбі з заінтересованою особою ОСОБА_4 Наголосив на тому, що всі обставини, викладені ОСОБА_1 є неправдивими, фізичну силу відносно неї він не застосував, жодне насилля не застосовувалось. Ці дії заявник вчиняє з метою виселити його з квартири. Так, наприклад, ОСОБА_1 говорить про те, що він вдарив її у пах, проте згідно з консультативного висновку, пошкоджено м`які тканини грудної клітини. В квартирі вона буває щоденно, по два рази в день, користується кухнею, ванною, туалетом. ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_4 провокувала її на конфлікти, проте це не відповідає дійсності. Також він уже близько 10 років не зловживає спиртними напоями, так як у нього проблеми зі здоров`ям (ішемічна хвороба серця) та квартира, в якій вони проживають, дісталась йому як ліквідатору ЧАЕС, а заявник ніде не працювала та він все оплачував.

Заінтересована особа - ОСОБА_4 в судовому засіданні також заперечувала проти задоволення заяви, просила суд відмовити у її задоволенні. Наполягала на тому, щоб ОСОБА_1 розповіла усю правду про інцидент, як все було насправді та як ОСОБА_3 її вдарив. У конфлікті винить себе, адже розмову почала з нею вона сама, а потім прийшов ОСОБА_10 . Пояснила суду, що ніякого конфлікту не було, сама заявник завжди всіх провокує. Удару вона не бачила, проте чула як ОСОБА_9 кричала, що її вбивають. Жодних погроз зі сторони ОСОБА_11 не було, алкогольними напоями він не зловживає.

Представник заінтересованої особи - Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином.

Відповідно до правил статті 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Правовідносини, що склалися між учасниками справи, зокрема заявником ОСОБА_1 та заінтересованими особами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) є фундаментальною основою в галузі прав і свобод людини, її законних інтересів та потреб. Одна з ключових особливостей Конвенції полягає в тому, що вона не тільки встановлює права та свободи людини, але і передбачає право на індивідуальне звернення за захистом порушених прав на міжнародному рівні. Конвенція та протоколи до неї за юридичною природою є обов`язковим міжнародним правовим договором, який запровадив систему національного контролю за дотриманням прав людини на внутрішньодержавному рівні.

07.11.2011 року Україною було підписано Конвенцію Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами, на виконання якої 07.12.2017 року прийнято Закон «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, моржування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно, реєстраційний № НОМЕР_1 -Ц1 від 10.06.2014 року (а. с. 7).

Згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.03.2012 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задоволено, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 26.01.1996 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Харкова , актовий запис №112 (а. с. 10).

Відповідно до ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.09.2019 року, скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області щодо невнесення відомостей до ЄРДР задоволено, зобов`язано уповноважених осіб Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати досудове розслідування за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 24.09.2019 року.

Судом встановлено, що заявник після подій 24.09.2019 року звернулась до Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області із заявою про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, однак сам факт звернення до органу досудового розслідування не може бути доказом спричинення заявнику ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, адже суду не надано судового рішення, що набрало законної сили за результатами розгляду звернення.

Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними статтею 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також статтею 62 Конституції України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь; крім того в розумінні вимог статті 82 ЦПК України, лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Так, дійсно, згідно консультативного висновку лікаря-спеціаліста, виданого Комунальним некомерційним підприємством «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О. І. Мещанінова» Харківської міської ради від 24.09.2019 року, у ОСОБА_1 встановлено діагноз: забій м`яких тканин грудної клітини, забій м`яких тканин передньої черевної стінки (а. с. 12).

Проте, як вбачається із висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи №1366-2019, діагноз «забій м`яких тканин грудної клітини, забій м`яких тканин передньої черевної стінки», що встановлений потерпілій при її зверненні до ОСОБА_12 , не може бути прийнятий до уваги при визначенні ступеня тяжкості так як встановлений на підставі суб`єктивних факторів і не підтверджується об`єктивними наявністю яких-небудь пошкоджень в цій області.

Окрім того, за клопотаннями учасників цивільного процесу були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_5 , син заявника та заінтересованої особи ОСОБА_3 , пояснив суду, що 24.09 йому зателефонувала мати і сказала, що відбувся конфлікт з батьком, так як такі ситуації були частими, він одразу вирушив до них. Потім мама подзвонила ще раз та сказала, що батько її вдарив, після чого він викликав швидку та поліцію. Він чув, як батько погрожував матері, що вона не буде жити у тій квартирі ,поки не буде платити комунальні послуги.

Свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що у провадженні суду є позов про поділ спільної сумісної власності, та заявник почала боротися всіма способами за квадратні метри. Заінтересована особа ОСОБА_3 є її братом та вона може охарактеризувати його лише з позитивної сторони. Усі конфлікти провокувала заявник ОСОБА_1

Пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_13 , суд до уваги не бере, оскільки вони не стосуються предмету позову, а отже ні підтверджують, ні спростовують будь-які факти, що стосуються даної заяви, дані свідки не були безпосередніми свідками конфлікту, більш того, дані свідки є близькими родичами заявника та заінтересованої особи, а тому їхні пояснення не можуть бути об`єктивно вільними та неупередженими.

Під час вирішення вимог щодо видачі обмежувального припису суд встановлює, чи є зазначені заявником в обґрунтування заявлених вимог правовідносини такими, що регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та дає їм оцінку на предмет того, чи є зазначені обставини проявом домашнього насильства, а також чи є потреба вживати заходів, щоб запобігти домашньому насильству в подальшому.

Відповідно до п. 7, 9 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»: обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що за результатами судового розгляду достовірно встановлено, що заінтересовані особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинять відносно ОСОБА_1 фізичного насильства, щодо запобігання якому у суду були б підстави застосувати положення чинного Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не встановлено судом і обставин, які відповідно до положень цього ж Закону свідчили б про насильство психологічного характеру, адже дані обставини не знайшли свого підтвердження за результатами судового розгляду.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, оскільки заявник на виконання свого процесуального обов`язку не надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, у суду відсутні підстави для задоволення заявлених вимог, та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається заявник як на підставу для задоволення заяви не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні заяви за її недоведеністю.

Конфлікт, що мав місце 24.09.2019 між заявником ОСОБА_1 та заінтересованою особою ОСОБА_3 не може бути розцінений судом як факт домашнього насильства, а відносини між колишнім чоловіком та дружиною та новою співмешканкою ОСОБА_3 не є такими, за умови яких суд прийшов би до висновку про наявність домашнього насильства та необхідність застосування відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обмежувальних приписів з метою протидії домашньому насильству відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчить лише про неприязні стосунки між ними, тобто колишнім подружжям, яке намагається поділити спільне майно.

Окрім цього, суду не надано будь-яких доказів щодо внесення випадків домашнього насильства, вчиненого ОСОБА_3 чи ОСОБА_4 відносно ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства відповідно до положень статті 16 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відсутні також в матеріалах справи і докази того, що вони поставлені на профілактичний облік, як кривдники. Суд також не встановив ризиків настання будь-якого насильства з боку заінтересованих осіб стосовно заявника в майбутньому.

Крім того, вимоги заявника щодо видачі обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 , за яким вона просить визначити заходи тимчасового обмеження його прав, а саме: заборонити перебувати в місці спільного проживання (перебування) з нею за адресою: АДРЕСА_1 та заборонити наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, та інших місць частого відвідування заявника, фактично позбавлять ОСОБА_3 можливості користуватися спільною квартирою, в якій він зареєстрований та яка є також і у його власності.

Суд наголошує, що згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 48 Конституції України передбачено, що кожен має право на достатній рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг та житло.

Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.ч. 1, 6 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Щодо видачі обмежувального припису стосовно ОСОБА_4 , яка перебуває за адресою: АДРЕСА_1 , то у судовому засіданні не встановлено обставин, на які посилається заявник, зокрема що вона вчиняє психологічне та/чи фізичне насильство відносно ОСОБА_1 .

З огляду на висновки суду про відсутність підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 вимог щодо видачі обмежувального припису, судові витрати, від яких заявник був звільнений при зверненні до суду із заявою про видачу обмежувального припису відповідно до правил статті 141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству, ст.ст.141, 294, 350-1 - 350-8 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Шевченківський ВП ГУ НП в Харківській області про видачу обмежувального припису відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На підставі частини 1 статті 354 ЦПК України, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 17.10.2019 року.

Головуючий: