Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 642/1383/17-ц

провадження № 61-25396 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова у складі судді Євтіфієва В. М. від 04 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Бровченка І. О., Кіся П. В., Кружиліної О. А. від 25 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності на Ѕ частину квартири.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17 листопада 2011 року на підставі договору купівлі-продажу вона придбала у ОСОБА_2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу посвідчено 17 листопада 2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О. О. та зареєстровано в реєстрі під № 995, а 25 листопада 2011 року комунальним підприємством (далі - КП) «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано за нею право власності на спірну квартиру та видано витяг про державну реєстрацію прав за № 32197128.

24 травня 2016 року їй стало відомо, що право власності на придбану нею квартиру знову зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі архівної копії договору купівлі-продажу, виданого 08 липня 2008 року № С-337, та ОСОБА_3 на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2011 року у справі № 2-398/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» повідомило їй, що після реєстрації права власності на спірну квартиру за нею 17 листопада 2011 року до КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» звернулася ОСОБА_3 із заявою про реєстрацію за нею права власності на Ѕ частини вказаної квартири на підставі вказаного вище рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2011 року у справі № 2-398/11.

Після її розгляду реєстратором КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» було безпідставно прийнято рішення про повне скасування її права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Договір купівлі-продажу між нею та ОСОБА_2 дійсний. Крім того, у рішенні Ленінського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2011 року у справі № 3-398/11 судом не вирішено питання щодо скасування реєстрації права власності на квартиру за нею.

Оскільки право власності на Ѕ частину спірної квартири, що була придбана нею у ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, знову зареєстрована за відповідачем, позивачка просила визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 04 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі архівної копії договору купівлі-продажу, виданого 08 липня 2008 року № С-337. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 визнав позов ОСОБА_1 , своїх заперечень проти доказів, наданих нею в обґрунтування позовних вимог, суду не надав. Визнання позову є безумовним і не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04 травня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що визнання позову ОСОБА_2 має безумовний характер та не суперечить вимогам закону, а також не порушує права інших осіб. Зазначив, що предметом позову у вказаній справі було визнання права власності на Ѕ частину квартири, а не переведення співвласникові прав та обов`язків покупця при продажі частки у праві спільної часткової власності. Матеріали справи не містять відомостей, що в судовому порядку вирішувалось питання про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 17 листопада 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , недійсним.

Короткий зміст касаційної скарги

У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зазначала, що ОСОБА_2 не може набути права власності на її частину спірної квартири, уклавши у нотаріуса договір купівлі-продажу і провести його державну реєстрацію у відповідності до вимог закону, тобто він мав право розпорядитися тільки Ѕ частини спірної квартири, що не було прийнято судом до уваги.

Позивачка безпідставно просила визнати за нею право власності на Ѕ частину спірної квартири, не вносячи при цьому зміни до договору купівлі-продажу відповідно до пункту 4.7 умов цього самого договору.

Договір купівлі-продажу було укладено між позивачем і відповідачем в супереч вимогам статей 356, 362 ЦК України, тобто порушено її переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності. Суди цих норм не врахували.

Суд прийняв у якості доказу договір купівлі-продажу, який вважав дійсним, однак незважаючи на те, що предметом договору є ціла квартира, визнав право власності лише на Ѕ її частини, що прямо суперечить умовам договору і не вказав у своєму рішенні, чому підлягає визнанню право власності саме на частину квартири і на якій підставі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 642/1382/17-ц з Ленінського районного суду м. Харкова.

Статтею 388 ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У червні 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 642/1382/17-ц передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 серпня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відзиву (заперечення) на касаційну скаргу не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжязадоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та визнано за ОСОБА_3 , право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О. О. 17 листопада 2011 року та зареєстрованого в реєстрі під № 995, ОСОБА_1 придбала, а ОСОБА_2 продав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

25 листопада 2011 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 та видано витяг про державну реєстрацію прав за № 32197128 (а.с. 8).

16 січня 2012 року Ѕ частину спірної квартири зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі архівної копії договору купівлі-продажу, виданого 08 липня 2008 року № С-337, та Ѕ частину квартири зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2011 року у справі № 2-398/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав, написавши до суду відповідну заяву (а.с. 16).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

За змістом частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені під час розгляду справи за позовом про право на майно, не мають обов`язкової сили для осіб, які не брали участі у справі. Такі особи мають право на звернення до суду із самостійним позовом про право на це майно. Разом із тим під час розгляду справи за таким позовом суд враховує обставини раніше вирішеної справи про право на спірне майно незалежно від того, встановлені вони судовим рішенням, що набрало законної сили, у цивільній, господарській або адміністративній справі. Якщо суд дійде інших висновків, ніж ті, що містяться в судовому рішенні щодо раніше вирішеної справи, він має навести відповідні мотиви. При цьому суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов`язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Від правових висновків суду слід відрізняти судові рішення за перетворювальними позовами, які встановлюють, змінюють або припиняють права та обов`язки сторін.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів.

При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК України).

До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК України. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов`язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК України), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві.

Зазначене узгоджується з висновками постанови Пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Вирішуючи спір, суди, встановивши, що договір купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 17 листопада 2017 року недійсним у судовому порядку не визнавався, передчасно визнали за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, що прямо суперечить договору купівлі-продажу, ураховуючи те, що предметом цього договору була квартира в цілому, а не її окрема частина, яка належала відповідачу на праві спільної часткової власності.

Тобто судами не з`ясовано належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених позивачкою вимог, не зазначено на якій правовій підставі, передбаченій ЦК України, за позивачкою підлягає визнанню право власності саме на Ѕ частину спірної квартири, при тому, що за договором купівлі-продажу вона купила всю квартиру та які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до частини четвертої статті 174 ЦПК України 2004 року у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Формально пославшись на вказану норму процесуального права й на те, що ОСОБА_2 визнав позов, суди не звернули уваги на те, що третьою особою у справі є ОСОБА_3 , її думка щодо суті позову не з`ясована, а в апеляційній скарзі (як і в касаційній скарзі) вона зазначала, що визнання відповідачем позову порушує її права та законні інтереси, так як вона є законним власноком Ѕ частини спірної квартири і має переважне право на купівлю іншої частини квартири.

У силу положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з`ясувати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, а саме щодо підстав набуття права власності ОСОБА_1 на Ѕ частини спірної квартири, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове рішення по суті спору, у зв`язку з чим прохання касаційної скарги про відмову в позові є передчасним.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04 травня 2017 рокута ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець