ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року м. Херсон

номер справи: 766/19616/18

номер провадження: 22-ц/819/962/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Вейтас І.В.,

суддів: Бездрабко В.О.,

Кузнєцової О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Майдан С.І. від 20 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонрегіонгаз» про захист прав споживача,

встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонрегіонгаз» про захист прав споживача, зазначаючи, що у червні 2018 року відповідачем йому було здійснено донарахування обсягів спожитого газу за період з травня 2015 року по січень 2016 року включно.

З урахуванням проведеного перерахунку його заборгованість на початок червня 2018 року склала 285,93 грн.

У розрахунку заборгованості відповідач послався на те, що пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України №2246 від 09.12.1999 року було передбачено, що розрахунок населення за надані послуги з газопостачання, починаючи з 01 квітня 2015 року здійснюються за показниками лічильників газу, а у разі їх відсутності - за нормами споживання природного газу.

29.04.2015 року постановою Кабінету Міністрів України №237 було зменшено норми споживання природного газу у разі відсутності газових лічильників.

У зв`язку із визнанням постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.09.2015 року, з урахування ухвали Вищого адміністративного суду України від 28.01.2016 року, зазначеної постанови уряду незаконною та нечинною з моменту її прийняття, відповідачем здійснено нарахування побутовим споживачам, які використовували газ без лічильників у період з травня 2015 року по січень 2016 року включно, за використаний природний газ відповідно до норм споживання обсягу природного газу, визначених на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 619 від 08.06.1996 року.

Посилаючись на те, що відповідачем проведено перерахунок після спливу трирічного строку позовної давності, а донарахування обсягів спожитого газу за період з травня 2015 року по січень 2016 року включно є незаконним та необґрунтованим, оскільки чинним законодавством не передбачено здійснення постачальниками природного газу відповідних перерахунків обсягів спожитого природного газу за минулий період, позивач, як споживач послуг, права якого порушені, просив суд визнати борг за використаний ним газ без лічильника у період із травня 2015 року по січень 2016 року у розмірі 285,93 грн безпідставним та скасувати його; зобов`язати відповідача списати з його особового рахунку заборгованість у зазначеному розмірі.

В процесі розгляду справи ОСОБА_1 звернувся до суду з письмовою заявою та, зазначивши, що дії відповідача по донарахуванню за спожитий газ є протиправними та такими, що порушують принцип «належного урядування» щодо покладення ризику будь-якої помилки державного органу на державу, а не на осіб, яких вони стосуються, просив суд визнати дії відповідача по донарахуванню на його особовий рахунок плати за використаний газ без лічильника у період з 01 травня 2015 року по 31 січня 2016 року у розмірі 285грн 93 коп. протиправними та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок оплати за спожитий газ у зазначений період.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 20 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні позову.

Судом вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зокрема щодо неправомірності дій відповідача із здійснення перерахунку вартості спожитого газу та порушення його прав як споживача, та дійшов помилкового висновку про законність дій відповідача, не надавши належної правової оцінки його доводам щодо відсутності у постачальника права здійснювати відповідне донарахування, не звернув увагу на прийняту 27 лютого 2019 року Кабінетом Міністром України постанову №143 «Питання споживання природного газу» щодо заборони здійснювати нарахування та облік заборгованості на особовому рахунку споживача, яка виникла у зв`язку із втратою чинності постановами Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 року № 237 та від 23.03.2016 року № 203, наявність у відповідача відповідної ліцензії на постачання газу лише з 01 липня 2015 року, а також пропуску останнім строку позовної давності.

Крім того зазначає про те, що матеріальна шкода, завдана у зв`язку із скасуванням прийнятого органом державної влади нормативно-правового акту повинна відшкодуватись державою, а не за рахунок споживачів, а обраний ним спосіб захисту порушеного права відповідає визначеним статтею 16 ЦК України способам захисту цивільних прав та узгоджується із практикою Верховного Суду України щодо застосування судами зазначеної норми права.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Херсонрегіонгаз» її доводи не визнало, висновок суду щодо відсутнос ті підстав для задоволення позову вважає правильним та обґрунтованим, зазначивши, що товариство не виконувало перерахунку (донарахування) обсягів природного газу, спожитого побутовим споживачем без газових лічильників, а лише виставило до сплати у рахунках об`єми природного газу відповідно до норм, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 619 від 08.06.1996 року «Про затвердження норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Рішення суду першої інстанціїмотивовано тим, що здійснення відповідачем перерахунку оплати вартості спожитого газу із застосуванням норм споживання природного газу, що діяли до їх зменшення постановою уряду № 237, є правомірним та прав позивача як споживача не порушує. Обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав або інтересів в частині зобов`язання відповідача здійснити списання чи перерахунок боргу суд вважав таким, що не передбачений законом.

В процесі розгляду справи суд першої інстанції встановив, що постачальником природного газу на території міста Херсона є відповідач.

ОСОБА_1 є споживачем природного газу за адресою: АДРЕСА_1 .

Наведені обставини сторони визнають та не спростовують.

ТОВ «Херсонрегіонгаз» направив ОСОБА_1 як споживачу наданих ним послуг рахунок на сплату послуг з газопостачання за розрахунковий місяць червень 2018 року, із якого вбачається, що заборгованість на початок розрахункового місяця визначена з урахуванням перерахунків, проведених за попередні місяці у розрахунковому періоді на суму 285 гривень 93 коп.

При цьому споживачеві роз`яснено, що у період із травня 2015 року по січень 2016 року побутові споживачі природного газу без лічильників здійснювали оплату вартості наданих послуг відповідно до норм, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 року № 237, яку постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.09.2015 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.01.2016 року, було визнано незаконною та нечинною із моменту її прийняття.

Під час дії зазначеної постанови Кабінету Міністрів України побутові споживачі, у яких відсутні прилади обліку, сплачували вартість спожитого природного газу за заниженими нормами споживання.

У зв`язку із викладеним, споживачам, які використовували газ без лічильника у період з травня 2015 року по січень 2016 року включно, нарахування приведені у відповідність до норм споживання природного газу, визначених на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 619 від 08.06.1996 року, а тому в заборгованість на початок розрахункового місяця увійшла вартість раніше не нарахованих обсягів газу за зазначений вище період в сумі 285,93 грн (а.с. 7).

Відповідно до статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір оплати за комунальні послуги вираховується, виходячи з розміру затверджених тарифів та показників приладів обліку.

Згідно з вимогами частини 1 статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» облік природного газу до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України.

У спірний період позивач здійснювала оплату за спожитий газ відповідно до визначених постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року №237 норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників та не мав заборгованості перед відповідачем за укладеним з ним договором про надання послуги із постачання природного газу.

Внаслідок визнання постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2015 року незаконною та нечинною постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» від 29 квітня 2015 року N 237, якою Кабінет Міністрів України вніс зміни до норм споживання газу населенням, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.1996 № 619 «Про затвердження норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» , а саме змінив (вдвічі зменшив) норму споживання у графі «Норми споживання», замінивши цифри «6», «9» і «18» цифрами «3», «4,5» і «9» відповідно, та застосуванням відповідачем за спірний період отримання послуг газопостачання норм постанови №619, відповідач здійснив перерахунок обсягів спожитого природного газу у період дії скасованої постанови № 237, шляхом донарахування обсягу спожитого природного газу за минулий період.

Суд першої інстанції визнав такі дії відповідача правомірними, а права позивача як споживача - непорушеними.

При цьому суд, на думку колегії суддів, не врахував, що між сторонами існують відносини, які витікають із договору про надання житлово-комунальних послуг, кількісні та якісні показники яких визначаються відповідно до норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Відповідно до пункту 10 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» норми споживання комунальних послуг - це кількісні показники споживання комунальних послуг, які використовуються для розрахунків за спожиті комунальні послуги у випадках, передбачених законом.

Державна політика у сфері житлово-комунальних послуг ґрунтується, зокрема на принципі регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги у випадках, визначених законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей.

Відповідно до положень Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.1999 року №2246 з послідуючими змінами, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин, розрахунок населення за надані послуги з газопостачання починаючи з 1 квітня 2015 року здійснюється за роздрібними цінами на природний газ, що використовується для потреб населення, диференційованими залежно від місячного обсягу та видів споживання, що встановлені НКРЕКП, за показаннями лічильників газу, а у разі їх відсутності - за нормами споживання природного газу (крім випадків, передбачених абзацом другим пункту 16-1 цих Правил).

У разі відсутності лічильників газу плата за послуги з газопостачання розраховується відповідно до встановлених законодавством норм споживання та цін на газ.

Розрахунковим періодом для визначення розміру оплати послуг з газопостачання є календарний місяць. Плата за надані протягом розрахункового періоду послуги з газопостачання вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено інший строк (пункти 10,11,17 Порядку).

Отже, позивач виконав умови укладеного з відповідачем договору постачання природного газу в належну йому квартиру та сплачував за спожитий газ кожного календарного місяця відповідно до встановлених законодавством норм споживання та цін на газ.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання, виконане належним чином, припиняється.

Таким чином, колегія суддів вважає, що зобов`язання позивача щодо сплати вартості спожитого у період з 01.05.2015 року по 01.01.216 року природного газу позивач виконав належним чином і це зобов`язання відповідно до вимог ст.599 ЦК України припинилося.

Організація роботи із запровадження комерційного обліку газу, на необхідність здійснення якого посилається відповідач, є обов`язком самого відповідача.

Так, відповідно до положень частини другої статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» з метою забезпечення комерційного обліку природного газу для населення суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу.

Не здійснивши таке оснащення, суб`єкти господарювання несуть ризик, в тому числі невідповідності визначених Кабінетом Міністрів України норм споживання природного газу без лічильників газу їх фактичним витратам.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг листом від 26.04.2016 року рекомендувала постачальникам природного газу утриматися від незаконних дій пов`язаних із виставлення побутовим споживачам рахунків, в яких вказуються донарахування обсягів спожитого природного газу минулих періодів у зв`язку із скасуванням постанови Кабінету Міністрів України № 237 від 29 квітня 2015 року.

Кабінет Міністрів України в своїх постановах №63 від 30.01.2019 року та №143 від 27.02.2019 року щодо питань споживання природного газу, установив, що не допускається нарахування та облік заборгованості на особовому рахунку побутового споживача за природний газ, яка виникла у зв`язку з втратою чинності постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року №237 « Про внесення змін до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників».

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частиною 4 статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо принципів «належного урядування» і «правової визначеності» повноваження державних органів з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, які не обмежено жодними часовими рамками, мають суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері цивільних правовідносин, а у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен накладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (справи «Рисовський проти України», «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Гаші проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії»).

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що як вбачається з постанови Верховного Суду від 14 листопада 2018 року на розгляді в суді господарської юрисдикції знаходився позов ПАТ «Херсонгаз» до Кабінету Міністрів України про стягнення завданої майнової шкоди у розмірі 4 775 628,58 грн, який обґрунтований тим, що споживачі природного газу, що не мали встановлених лічильників, під час дії постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 року №237, яку визнано незаконною постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.09.2015 року у справі №826/16447/15, протягом травня-червня 2015 року спожили 1 452 525,466 тис м.куб природного газу, замість незаконно встановлених 788 137,610 тис м.куб. природного газу, внаслідок чого позивачем недоотримано кошти у розмірі 4 775 628, 58 грн, які останній просить стягнути з відповідача як завдану майнову шкоду / а.с.54-55/. В наступному, 14.02.2019 року, позов залишений без розгляду.

Незважаючи на наявний спір з органом урядування, який знаходиться в площині спірних правовідносин, відповідач фактично поклав відповідальність за понесені збитки на споживача, запропонувавши доплатити за спожитий у минулому газ.

Суд першої інстанції вищезазначені норми матеріального права та обставини справи залишив поза увагою, що призвело до помилкових висновків про правомірність нарахування вище вказаної суми.

За наведених обставин, на думку судової колегії, відповідач в порушення умов договору, норм матеріального права, що регулює спірні правовідносини та конвенційних принципів «належного урядування» і «правової визначеності» безпідставно нарахував Рябоконь А.Б. борг за спожитий у період з травня 2015 року по січень 2016 року газ у розмірі 285 грн 93 коп.

Колегія суддів також не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо невідповідності обраного позивачем способу захисту порушеного права з таких підстав.

За статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільного права та інтересу зазначені в статті 16 Цивільного кодексу України. За приписами цієї норми кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Однак, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам "Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту" ухваленої на 114-й сесії Комітету міністрів від 12 травня 2004 р. передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.

Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним".

Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, виходячи з того, що ефективність способу правового захисту виходить із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених як національним законодавством так і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у правовідносинах, які виникли між сторонами у даній справі відсутні підстави вважати неналежним обраний позивачем спосіб захисту.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що викладені у рішенні суду першої інстанції висновки не відповідають обставинам справи та суперечать нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а тому це рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог щодо визнання боргу нарахованим безпідставно, що є тотожним визнанню дій відповідача по нарахуванню боргу протиправними.

Враховуючи, що безпідставність донарахування боргу призвело до порушення прав споживача, колегія суддів вважає, що це порушене право підлягає відновленню шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення. Зазначений спосіб захисту цивільних прав та інтересів судом передбачений пунктом 4 частини 2 статті 16 ЦК України.

Оскільки до наведеного порушення заборгованість позивача перед відповідачем за спожитий газ була відсутня, для відновлення прав позивача, відповідачу слід здійснити перерахунку оплати за спожитий газ на особовому рахунку позивача з урахуванням безпідставно нарахованої заборгованості.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що йдеться не про списання існуючої заборгованості споживача і не про прощення боргу, як про це стверджував відповідач, з яким погодився суд першої інстанції, а про скасування безпідставно нарахованої заборгованості із здійсненням перерахунку оплати за спожитий газ на особовому рахунку позивача з урахуванням безпідставно нарахованих 285,93 грн за період з 01 травня 2015 року до 31 січня 2016 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376, ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 20 березня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати борг за використаний ОСОБА_1 газ без лічильника у період з травня 2015 року по січень 2016 року включно у розмірі 285 грн 93 коп. (двісті вісімдесят п`ять гривень 93 коп.) нарахованим протиправно.

Зобов`язати Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонрегіонгаз» здійснити перерахунок оплати за спожитий газ на особовому рахунку № 47841/6 ОСОБА_1 з урахуванням безпідставно нарахованих 285,93 грн за період з 01 травня 2015 року до 31 січня 2016 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Вейтас

Судді: В.О. Бездрабко

О.А. Кузнєцова