Справа № 348/1652/18
Провадження № 22-ц/4808/1186/19
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

секретаря Турів О.М.,

з участю ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків завданих злочином за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Надвірнянського районного суду від 09 липня 2019 року під головуванням судді Грещука Р.П. у м. Надвірна

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 10 серпня 2018 року звернувся в суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування збитків завданих злочином. Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь завдану його діями матеріальну шкоду в розмірі 111 510,20 грн та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн, а всього 161 510,20 грн.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 09 липня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 62 505 грн 10 коп. заподіяних матеріальних збитків та 2 000 грн компенсації за спричинену моральну шкоду, всього 64 505,10 грн. В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1 409,60 грн судового збору.

Представник ОСОБА_2 на дане рішення подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим та таким що підлягає скасуванню.

При розгляді справи суд першої інстанції не з`ясував дійсного розміру матеріальної та моральної шкоди, вимогу про відшкодування якої заявив позивач та самого факту спричинення такої шкоди з вини відповідача. Апелянт зазначає, що позивачем жодним чином не доведено та необґрунтовано розміру завданої матеріальної шкоди. У матеріалах справи не міститься жодного розрахунку чи експертного висновку експерта, який би обґрунтовував таку суму матеріальних збитків.

Також ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12.10.2017 року у кримінальній справі 344/15016/16-к не було встановлено факту заподіяння позивачу матеріальної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача.

Апелянт зазначає, що при вирішенні справи суд першої інстанції не застосував позовну давність. При цьому відповідач подавав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності. Водночас суд першої інстанції не дав жодної правової оцінки такій заяві та не застосував передбачених законом наслідків спливу позовної давності.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що шахрайськими діями відповідача заподіяно ОСОБА_1 матеріальну та моральну шкоду, яку слід стягнути з ОСОБА_2 в загальній сумі 161 510,20 грн.

Однак, суд першої інстанції дійшов до такого висновку передчасно, без належного дослідження зібраних доказів та з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12.10.2017 року звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.4 ст.190 КК України (в ред. від 05.04.2001) на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Закрито кримінальне провадження на підставі ч.2 ст. 284 КПК України (а.с. 7-8).

Зі змісту ухвали вбачається, що у червні 1996 року ОСОБА_2 шляхом обману вирішив заволодіти грошовими коштами ОСОБА_1 Для цього, діючи умисно, він з метою реалізації злочинного умислу на заволодіння грошима ОСОБА_1 та знаючи, що автомобіль «Сузукі» держ.ном. знак НОМЕР_1 належить спільному українсько-німецькому підприємству «ОСТ-ВЕСТ», яким він користувався на підставі договору оренди від 02.06.1996 року, на авторинку м. Івано-Франківська відчужив спірний автомобіль ОСОБА_1 і отримав від останнього за продаж автомобіля гроші в розмірі 450 млн. карбованців, що в перерахунку на гривні становить 4 500 грн, що становить особливо великий розмір станом на червень 1997 року.

З`ясовано також, що в даному кримінальному провадженні ОСОБА_1 було визнано потерпілим по справі. У кримінальному провадженні потерпілим ОСОБА_1 цивільного позову не заявлялося.

Суд першої інстанції в рішенні зазначив, що згідно аудиторського звіту ТзОВ «Юрек Аудит» від 08.02.2017 року шкода становить 4500 грн, відповідно до наданих аудитору документів. Також цим висновком проведено розрахунок шкоди з урахуванням інфляції та інфляційні збитки, що були завдані ОСОБА_2 за період з 20.06.1996 року по 31.12.2016 року, відповідно до якого загальна сума шкоди з урахуванням інфляції становила 58 005,10 грн, з неї інфляційні збитки 53 505,10 грн, сума шкоди 4 500 грн.

Також ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 50 000 грн. моральної шкоди, яка полягала у щоденних душевних переживаннях та, як наслідок, постійних розладів сну через тривалі переживання.

Апеляційним судом встановлено, що 29.09.2018 року відповідачем подано до суду першої інстанції клопотання про застосування строків позовної давності до даних вимог (а.с. 30-31). Суд першої інстанції таку заяву залишив поза увагою.

Згідно частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Апеляційний суд встановив що, правовідносини, які є предметом спору, виникли у 1996 році. Про порушення свого права позивач дізнався на час відкриття кримінального провадження та початку досудового розслідування кримінального правопорушення, в якому його було визнано потерпілим. Тому є всі підстави вважати, що позивач знав про відсутність у відповідача повноважень на продаж автомобіля на момент його отримання в обмін на передачу грошових коштів відповідачу, оскільки разом з автомобілем позивач отримав технічний паспорт та шляхові листи, де власником автомобіля було зазначене СП «ОСТ-ВЕСТ». З даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду лише 10 серпня 2018 року.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12.10.2017 року ОСОБА_2 був звільнений від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Вищевказана ухвала про звільнення відповідача від кримінальної відповідальності не усуває юридичного значення доведених до відома позивача актів, листів та інших фактів, що підтверджують початок перебігу позовної давності. Тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не перевірив правильність визначення початку перебігу строку позовної давності, який не може починатися за доводами позивача з часу винесення судом ухвали про звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності, а починається з часу вчинення неправомірних дій відповідачем, про що позивачу було відомо ще у 1996 році .

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

Відповідно до вимог ч.ч. 4, 6 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Доводи апелянта щодо пропущеного строку позовної давності є обґрунтованими та доведеними, тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, слід відмовити у зв`язку з пропуском ним строку позовної давності.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам матеріального і процесуального права, тому підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 з вищенаведених підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Надвірнянського районного суду від 09 липня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків завданих злочином відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її підписання і у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2019 року.

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк