ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 жовтня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 749/1338/18

Головуючий у першій інстанції Шаповал З. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1264/19

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді - Бобрової І.О.,

суддів Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Сновська територіальна громада в особі Сновської міської ради Сновського району Чернігівської області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 31 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сновської територіальної громади в особі Сновської міської ради Сновського району Чернігівської області про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та визнання права на земельну частку (пай),

місце ухвалення судом першої інстанції рішення м. Сновськ,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення 01.08.2019,

У С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Сновської територіальної громади в особі Сновської міської ради Сновського району Чернігівської області про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та визнання в порядку спадкування права на земельну частку (пай).

Позов мотивовано тим, що за життя її чоловік ОСОБА_5 мав сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 , згідно з яким йому належала земельна частка (пай) розміром 5,62 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї землі у натурі, яка перебуває у колективній власності СГП ім.Шевченка с. Рогізки Щорського району Чернігівської області. 15.02.2001 ОСОБА_5 помер. Після його смерті вона фактично прийняла спадщину, оскільки на день смерті проживала разом зі спадкодавцем, діти відмовились від спадщини на її користь, проте оформити спадщину не виявляється можливим через допущену помилку в написанні імені її чоловіка, а саме у сертифікаті зазначено « ОСОБА_6 » замість « ОСОБА_7 ». В свідоцтвах про одруження та про смерть ім`я її чоловіка зазначено як « ОСОБА_7 ».

Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 31 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її вимоги задовольнити в повному обсязі. Скаржник зазначає, що жодною архівною довідкою вона не може підтвердити факт належності сертифікату на право на земельну частку (пай) її покійному чоловіку, а тому вона втрачає можливість оформити право власності на земельну ділянку після його смерті. Пояснює, що в селі, на роботі та в побуті її чоловіка називали « ОСОБА_6 », тому і виникла така помилка в записі у правовстановлюючому документі і в свідоцтві про народження однієї із доньок. Свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 можуть підтвердити викладені нею обставини. Також позивач звертає увагу на те, що представник Сновської міської ради не заперечував проти задоволення позову.

Відповідач та треті особи своїм правом на подачу відзиву не скористалися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції частково не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів належності померлому чоловіку позивача сертифікату на право на земельну частку (пай), а позивач фактично вступила в управління спадковим майном, проте не довела порушення, невизнання або оспорювання її прав.

Колегія суддів не погоджується з мотивами відмови в позові, враховуючи наступні встановлені обставини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , який постійно проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_1 .

Факт смерті ОСОБА_5 підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Виконкомом Рогізівської сільської ради Щорського району Чернігівської області (а.с.9).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, що складається, в тому числі, із права на земельну частку (пай) у землях колективного сільськогосподарського підприємства ім.Шевченка с.Рогізки Щорського району Чернігівської області в розмірі 5,62 в умовних кадастрових гектарах згідно із сертифікатом на право на земельну частку (пай) № НОМЕР_3 , зареєстрованим 11.07.1996 (а.с. 27).

На момент смерті разом зі спадкодавцем проживали та були зареєстровані позивач та треті особи (дві доньки та онука) (а.с.6).

Позивач, звертаючись з позовом, зазначала, що при оформленні спадщини з`ясувалось, що в сертифікаті на право на земельну частку (пай) ім`я спадкодавця (її чоловіка) значиться як " ОСОБА_6 ", в той час як згідно із свідоцтвом про смерть, свідоцтвом про одруження його ім`я значиться як « ОСОБА_7 ».

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Як роз`яснено в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.

В поданій ОСОБА_1 позовній заяві в якості відповідача вказана Сновська територіальна громада в особі Сновської міської ради Сновського району Чернігівської області.

Виходячи з приписів ст.4 ЦПК України, відповідач це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30.01.2019 у справі № справа № 2-797/2008.

Відповідно до принципу диспозитивності, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням, зокрема, фізичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша і третя статті 13 ЦПК України).

Відповідачем є особа чи держава (частина друга статті 48 ЦПК України), до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (пункт 41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (пункт 50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4)).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року у справі №552/6381/17.

Як вказано вище, судом встановлено, що станом на 01.01.2001 у будинку АДРЕСА_1 , тобто за останньою адресою проживання спадкодавця ОСОБА_5 , були зареєстровані та проживали крім позивача ОСОБА_1 , також ОСОБА_2 (дочка, особа з інвалідністю 2 групи), ОСОБА_3 (дочка), ОСОБА_4 (онука).

Спадкоємці першої черги згідно з приписами 549 ЦК України (в редакції 1963 року) вважаються такими, що прийняли спадщину. Посилання ОСОБА_1 в позовній заяві та апеляційній скарзі на те, що дочки та онуки спадкодавця відмовились від спадщини на її користь, про що свідчать їх заяви, подані до Щорського районного суду, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки заява про відмову від спадщини подається не до суду, а до нотаріусу у визначений законом строк.

Установивши, що в силу ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) після смерті ОСОБА_5 окрім позивача є особи які належно прийняли спадщину ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до визначеного останньою відповідача, оскільки Сновська територіальна громада в особі Сновської міської ради Сновського району Чернігівської області не є належним відповідачем у справі, так як вказаний орган місцевого самоврядування не претендує на земельну частку (пай) та не є таким, що оспорює будь-чиє право на спадщину у цій справі. Рішення в порядку ст.1277 ЦК України про визнання спадщини відумерлою матеріали справи не містять.

Сукупність досліджених обставин справи та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що рішення суду першої інстанції по суті спору щодо спадкового майна після смерті ОСОБА_1 безпосередньо стосується законних прав та обов`язків інших осіб, які входять до кола спадкоємців.

Позивач ОСОБА_1 не позбавлена можливості, визначившись з належним колом відповідачів, звернутися до них з відповідним позовом.

Отже, з урахуванням того, що суд першої інстанції розглянув справу по суті до неналежного відповідача, апеляційний суд приходить до висновку, що у задоволенні позову належало відмовити саме з цих підстав.

Відповідно до ч.4 ст.376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Зважаючи, що апеляційний суд не має процесуальних повноважень щодо заміни первісного відповідача належним відповідачем, або залучення до участі в справі іншої особи як співвідповідача, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 31 липня 2019 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ч.4, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 31 липня 2019 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

О.Є.Мамонова

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 17.10.2019.