Справа № 463/1553/18 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/811/1551/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого судді Мікуш Ю.Р.

суддів Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.

розглянувши у м.Львові в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк» на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 25 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії-Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк», третьої особи ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої злочином, -

в с т а н о в и в:

27.03.2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом, просить стягнути з відповідача на її користь шкоду, завдану злочином, вчиненим ОСОБА_2 , як працівником Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» в розмірі 60 726,06 грн. з яких: 22 872,00 грн. розмір вкладу та 37 854,06 грн. інфляційні втрати. Вирішити питання про судові витрати.

Позов мотивує тим, що вироком Личаківського районного суду м. Львова від 9 березня 2017 року, залишеним у цій частині без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року, ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.1 ст.366 КК України по факту незаконного збагачення під приводом переукладення договору строкового вкладу та заволодіння належними ОСОБА_1 грошовими коштами на загальну суму 22 872,00 грн. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_1 про відшкодування заподіяної злочином шкоди в кримінальному провадженні залишено без розгляду за її заявою. У зв`язку з перебуванням ОСОБА_2 на момент вчинення злочину у трудових відносинах з ПАТ «Державний ощадний банк України», позивач просить стягнути заподіяну третьою особою шкоду з відповідача в порядку ч.1 ст.1172 ЦК України. Крім того, в порядку ст.ст.22,190 ЦК України просить стягнути з відповідача 37 854,06 грн. інфляційних втрат, які полягають у втраті купівельної спроможності грошей в умовах інфляції, оскільки гроші, які внесла як вклад за договором банківського вкладу з моменту їх втрати 06.12.2008 року, 08.12.2009 року, 10.01.2011 року, 10.02.2012 року і по час звернення до суду при рівній номінальній вартості мають різну купівельну спроможність. А тому позивач звернулася до суду з даним позовом, який просить задоволити.

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 шкоду, завдану злочином, вчиненим ОСОБА_2 , як працівником Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк», в розмірі 60 726,06 грн. (шістдесят тисяч сімсот двадцять шість гривень нуль шість копійок), з яких 22 872,00 грн. (двадцять дві тисячі вісімсот сімдесят дві гривні нуль копійок) розмір вкладу та 37 854,06 грн. (тридцять сім тисяч вісімсот п`ятдесят чотири гривні нуль шість копійок) інфляційних втрат.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 6000,00 грн. (шість тисяч гривень нуль копійок) витрат, здійснених позивачем на оплату професійної правничої допомоги.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь держави 704 (сімсот чотири) грн. 80 (вісімдесят) коп. судового збору, від сплати якого при зверненні до суду з позовом був звільнений позивач.

Рішення суду оскаржив відповідач АТ «Державний ощадний банк України». В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Невірне застовування ч.6 ст.82 ЦПК України полягає у тому, що вироком суду встановлено заволодіння коштами потерпілої ОСОБА_1 на загальну суму 22 242 грн., а судом стягнуто 22 872 грн., що на 630 грн. більше ніж сума заволодіння за вироком. Крім цього, судом неправильно застосовано ст.ст.22,1192 ЦК України та Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» при віднесенні компенсації рівня інфляції до числа майнової шкоди завданої злочином внаслідок привласнення грошових коштів потерпілої особи. Стверджує, що відшкодування шкоди у даній справі має разовий характер та не є видом доходів, який підлягає індексації, а тому до неї не може бути застосований закон «Про індексацію грошових доходів населення». Крім цього, стверджує, що суд не застосував строк позовної давності, оскільки як вбачається з розрахунку позивача такий просить компенсацію рівня інфляції за період з 06.12.2008 року по 26.03.2018 року, тобто за 11 років. У рішенні суду відсутні спростування на заяву відповідача щодо застосування наслідків спливу позовної давності щодо позовних вимог в частині стягнення компенсації рівня інфляції за період з 06.12.2008 року по 26.03.2018 року в сумі 37854,06 грн. тобто слід дійти висновку, що у зазначеній частині позовних вимог заява відповідача залишилася невирішеною. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Застосувати наслідки спливу позовної давності до позовних вимог про стягнення компенсації рівня інфляції за період з 06.12.2008 року до 26.03.2015 року.

Відповідно до ч.1 ст. 369 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За змістом ст.268 ч.5 ЦПК датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Матеріалами справи та судом встановлено, що вироком Личаківського районного суду м. Львова від 9 березня 2017 року, залишеним у цій частині без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року, ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.1 ст.366 КК України, зокрема, по факту незаконного збагачення під приводом переукладення договору строкового вкладу та заволодіння належними ОСОБА_1 грошовими коштами на загальну суму 22 872,00 грн. (а.с.55-159).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, заподіяння майнової шкоди позивачу внаслідок вчинення злочину ОСОБА_2 встановлено судом у кримінальному провадженні та не підлягає доказуванню в ході розгляду цієї цивільної справи.

Встановлено, що ОСОБА_2 перебувала на посаді завідуючої ТВБВ № 10013/0332 територіально-відокремленого безбалансового відділення № 10013/0289 АТ «Ощадбанк», за адресою: м.Львів, вул.Медової Печери,39 в період заволодіння коштами позивача.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі Zolotas проти Греції (№2) Європейський суд з прав людини зазначив, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу (далі ЦК), якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо, якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язані з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави ( Nejdet Sahin I Perihan Sahin проти Туреччини, № 13279/05, параграф 56, 20 жовтня 2011 року).

Незаконне привласнення працівником банку коштів, які належать позивачу ОСОБА_1 на праві власності не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка відповідно до статті 5 цього ж протоколу є додатковою статтею Конвенції.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права ( стаття 1 Першого Протоколу).

Такий же ж принцип закріплено у статті 41 Конституції України.

Згідно з ст.1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Задовольняючи позов в частині стягнення майнової шкоди завданої злочином в розмірі 22872,0 грн., суд першої інстанції виходив з того, що оскільки протиправними діями працівника відповідача Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» ОСОБА_3 П. під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків позивачу завдано майнової шкоди у вигляді 22 872,00 грн. розміру вкладу, вимоги останньої про відшкодування такої є законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим, з банку на користь позивача слід стягнути 22 872,00 грн. (розмір вкладу) відшкодування майнової шкоди.

Суд апеляційної інстанції цілком погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такий відповідає наведеним вище вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи та принципам правової певності.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що судом стягнуто інший розмір майнової шкоди, ніж визначено вироком, а саме на 630 грн. більше є безпідставними та таким, що не відповідають обставинам справи (а.с.59 зворот, ст.10 вироку), а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Згідно з частиною другою статті 1192 ЦПК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

При цьому, частиною третьою вказаної статті передбачено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Главою 13 «Речі. Майно» ЦК України передбачено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190).

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 ЦК України).

У цій же Главі ЦК України міститься норма статті 192 «Гроші (грошові кошти)», частиною першою якої передбачено, що законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).

Вказане свідчить, що гроші (грошові кошти) є різновидом майна.

Відповідні висновки викладено Верховним Судом України у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-1032цс17.

Наведене спростовує аргументи апеляційної скарги про те, що гроші(грошові кошти ) не відносяться до категорії іншого виду майна-речі як предмету матеріального світу, який може бути знищений або якому може бути завдано пошкодження,-тому втрати по відновленню знищеної або пошкодженої речі , про які йдеться у ст.22, ст.1192 ЦК України не примінимі при розрахунку заподіяних збитків внаслідок неправомірного (шахрайського) заволодіння грошовими коштами.

Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі.

Під шкодою, що завдана майну ОСОБА_1 необхідно розуміти шкоду, яка полягає у втраті купівельної спроможності грошей в умовах інфляції, оскільки гроші, які позивач внесла як вклад за договорами банківського вкладу з моменту їх втрати і на час вирішення спору судом при рівній номінальній вартості мають різну купівельну спроможність.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Відповідно до ст. 1 цього Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно до статті 3 Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому, іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Викладеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що шкода завдана злочином є доходом який не підлягає індексації.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що купівельна спроможність коштів позивача значно зменшилась та задовольнив позов про стягнення коштів із врахуванням рівня інфляції за період з 2008 року до 2018 року.

З таким висновком цілком погоджується апеляційний суд, а доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 Конституції України право вимоги у потерпілого в порядку ч.1 ст.1172 ЦК України до юридичної або фізичної особи, яка відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником, виникає з моменту встановлення вини працівника у заподіянні шкоди потерпілому, тобто з моменту набрання законної сили вироком суду.

Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 9 березня 2017 року набрав законної сили 24 жовтня 2017 року.Відповідно до положень ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Чинним ЦК України передбачено два види позовної давності: загальна, яка встановлена тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК України) та спеціальна, яка згідно ст.258 ЦК України встановлена законом для окремих вимог.

За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порушення права позивачки ОСОБА_1 підтвердилось офіційно 09.03.2017 року постановленням вироку у кримінальній справі, яким ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні шахрайських дій з грошовими коштами, отриманими, в тому числі, від ОСОБА_1

З позовом позивач ОСОБА_1 звернулась 27.03.2018 року, тобто в межах 3-річного строку на звернення до суду за захистом порушеного права.

Тому суд першої інстанції підставно не взяв до уваги заяву відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що стягненню підлягає компенсація рівня інфляції лише за період три роки до звернення з позовом до суду є необґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка про порушення свого права довідалася значно раніше, а тому пропустила строк позовної давності є безпідставними та спростовуються наведеним вище, оскільки лише з часу набрання вироком законної сили було доведено вину ОСОБА_2 у вчиненні злочину відносно позивача та, відповідно, про порушення її права саме відповідачем у трудових відносинах з яким перебувала засуджена .

В матеріалах кримінальної справи №463/3982/14-к (том 2, а/с 15-16), яка зберігається в архіві Личаківського районного суду м. Львова (фотокопія цивільного позову додається) міститься позовна заява ОСОБА_1 від 25.09.2014 року.

В подальшому, вироком Личаківського районного суду м. Львова від 09.03.2017р. у справі №463/3982/14-к., який 24.10.2017р. набрав законної сили, цивільний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду, у зв`язку з поданою нею заявою.

Відтак, для ОСОБА_1 суб`єктивна обставина моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, з яким відповідно до ч.І ст.261 ЦК України пов`язується початок перебігу позовної давності, не співпадає з моментом набрання 24.10.2017р. законної сили вироком Личаківського районного суду м. Львова від 09.03.2017р. у справі №463/3982/14-к.

З урахуванням наведених обставин, банком заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності до частини позовних вимог ОСОБА_4 , а саме в частині стягнення компенсації рівня інфляції за період з 06.12.2008р. до 26.03.2015р., - тобто понад 3 роки до пред`явлення нею 26.03.2018р. цивільного позову у даній судовій справі №463/1553/18.

Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги, оскільки позивач ОСОБА_1 подала позов у межах трьохрічного строку від дня набрання вироком законної сили, тобто з часу, коли особа, яка порушила її право визнана винною, а відповідно до частини першої статті 1172 ЦК юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків .

Враховуючи зміст частини третьої статті 22 ЦК, що передбачає відшкодування збитків у повному обсязі, а також частини другої статті 1192 ЦК, яка встановлює, що реальна вартість розміру збитків визначається на момент розгляду справи, суд першої інстанції правильно визначив, що юридична особа відшкодовує шкоду (грошові кошти), завдану їхнім працівником з урахуванням установленого індексу інфляції.

Колегія суддів зазначає, що відшкодування майнової шкоди, а також реальна вартість втраченого майна - суми депозиту має бути визначена з урахуванням зміни купівельної спроможності грошей у зв`язку з процесом інфляції.

З врахуванням вище зазначеного, посилання відповідача на приписи ст. 625 ЦК є безпідставним.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16 травня 2018 року, справа № 662/658/15-ц, провадження № и61-2521св18.

Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Керуючись ст.374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, -апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк» залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 25 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2019 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк