ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/6855/18 Головуючий суддя І інстанції Хайкін В. М.
Провадження № 22-ц/818/2156/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи позовного провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

судді-доповідача Яцини В.Б.

суддів колегії - Колтунової А.І., Хорошевського О.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 16 січня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Хайкіна В.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

18 травня 2018 року ОСОБА_2 у травні 2018 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , де 30.04.2018 року відбулося затоплення, про що складено акт комісійного обстеження квартири від 02.05.2018 року Комунального підприємства «Жилкомсервіс», яка обслуговує внутрішньо-будинкові системи опалення та водопостачання.

За результатами обстеження комісія зробила висновок, що залиття квартири позивача №96 відбулося із квартири №104 через утворену течу на стояку гарячого водопостачання. Ринкова вартість матеріального збитку від залиття квартири станом на дату оцінки складає 30800, 00 грн. Окрім того, неправомірними діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, яка виразилась у негативних емоціях, хвилюваннях з приводу відновлення стану квартири, пошуку коштів на меблі та будівельні матеріали та яку позивач оцінює у розмірі 15000, 00 грн.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь матеріальну шкоду у розмірі 30800 грн. та моральну шкоду у розмірі 15000 грн.

Відповідач ОСОБА_1 ні відзиву, ні жодних заяв до суду не надала.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 16 січня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІН НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , матеріальну шкоду, завдану внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 , у розмірі 30800 (тридцять тисяч вісімсот) грн., а також моральну шкоду у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп., а всього стягнуто 35800 (тридцять п`ять тисяч вісімсот) грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІН НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позоних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права при неповному з`ясування обставин, що мають значення для справи та недоведеністю обставин, що мають значення для справи.

Зазначила, що на її думку причиною прориву труби стала внутрішня корозія металу. Корозійний вплив значно послабив її міцність, що при додаванні незначних навантажень, у тому числі тиску води, ймовірно могло призвести до її часткового руйнування. Оскільки розвиток корозії трубопроводів є природним фізичним процесом і не залежить від будь-чиєї волі, причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача і залиттям квартири позивача відсутній.

Вказала, що відповідно Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005р. № 76, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 р. № 927/11207, передбачено, що у разі залиття квартири складається відповідний акт (п. 2.3.6 Правил). У даних Правилах наведено форму такого акту, а саме додаток № 4. Згідно до роз`яснень наданих Міністерством з питань житлово-комунального господарства України у Листі від 29.12.2009р.№12/20-11-1975. Акт складено із порушенням Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, тому він не може бути належним доказом у справі.

Зазначила, що акт обстеження за формою та за змістом не відповідає встановленим законодавством вимогам, що у свою чергу унеможливлює встановлення факту наявності вини ОСОБА_1 у залитті квартири ОСОБА_2 та визначення майнової шкоди внаслідок залиття належної їй квартири.

Вказала, що позивачем не надано належних доказів в підтвердження своїх позовних вимог. Актом комісії дільниці КП «Жилкомсервіс» м. Харкова від 02 травня 2018 року не встановлено та не зазначено дійсну причину залиття квартири, що належать на праві власності позивачу. Комісією не перевірялися можливі варіанти залиття нежитлового приміщення, причину залиття в акті вказано зі слів позивача, що не підтверджує обставин про те, що саме відповідач завдала шкоди позивачу.

Зазначила, що у відповідача відсутня вина у спричиненні шкоди, відсутній і обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Твердження позивача є хибними, що внаслідок завдання протиправних дій відповідача позивач була вимушена шукати кошти на відновлення стану меблів, та критичним пошкодженням стін, підлоги стелі та будівельних матеріалів та відмовою відповідача від добровільного відшкодування заподіяної шкоди внаслідок залиття, у зв`язку з чим вимушена була переїхати разом із донькою, яка знаходилась на 6-му місяці вагітності в орендовану квартиру, але позивач вказувала що виїхала на час будівельних робіт, тобто до затоплення квартири, та сама собі протирічить, бо відповідно до фото експертного дослідження стан квартири позивача і без залиття не є придатним для проживання. Вважає, що зниження якості проживання сталося не внаслідок дій відповідача, а внаслідок дій самого позивача, яка вирішила зробити ремонт у власній квартирі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Гринько К.В. просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

На обґрунтування відзиву вказав, що заперечення відповідача про відсутність своєї вини у залитті квартири позивача належними і допустимим доказами не підтверджені, надані позивачем докази є належними і допустимими і доводами скарги не спростовані. Розмір моральної шкоди також належним чином доведений та відповідає тим душевним стражданням, які переніс позивач внаслідок винної пошкодження її квартири, за наявності неспростованої відповідальності ОСОБА_1 у скоєнні цивільного правопорушення.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомлення учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, згідно вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог статей12, 76, 79, 81 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов`язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства(ст.13ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 322 Цивільного кодексу України покладає на власника тягар утримання майна, тобто власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Статтею 10 Житлового кодексу України визначено, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства.

У відповідності до статті 151 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати і порядку придомову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом України.

За загальним правилом статті 1166 ЦК України шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто у даному випадку дія презумпція відповідальності особи, яка завдала шкоду.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 2 Постанови від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ст. 23 ЦК України Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо заподіювач шкоди не був уповноважений на такі дії. Під майновою шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що акт про залиття квартири позивача від 02 травня 2018 року за формою та за змістом відповідає встановленим законодавством вимогам, розмір шкоди належним чином підтверджено. Враховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, яка є уже не молодою особою, та її родини, тривале знаходження в стані стресу, та зниження якості проживання, небажання відповідача добровільно відшкодувати завдану шкоду, наявність та тривалість вимушених змін у її життєвому укладі з врахуванням тих зусиль, які вона приклала для організації свого життя, виходячи з вимог розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції дійшов висновку про відшкодування моральної шкоди та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджує свідоцтво про право власності на житло від 30.03.2006 року реєстраційний НОМЕР_3 , видане відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради (а. с. 15).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку, виданої Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» дільниця №9, вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована, в тому числі, ОСОБА_2 (а. с. 8).

02.05.2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася до начальника дільниці №9 із заявою, згідно якої 30.04.2018 року її квартиру залито гарячою водою (а. с. 7).

Відповідно до акту Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 02.05.2018 року, комісія у складі: в. о. начальника дільниці № 9 ОСОБА_3 , майстра дільниці №9 ОСОБА_4 ., бухгалтера дільниці №9 ОСОБА_5 провела комісійне обстеження квартири АДРЕСА_1 та зробила висновок, що залиття квартири АДРЕСА_1 відбулося із квартири №104 через утворену течу на стояку гарячого водопостачання (а. с. 6).

Квартира № 104 знаходиться на 8-му поверсі, тобто над квартирою позивача, та згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку, виданої Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» дільниця №9 від 16.05.2018 року №8, у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а. с. 16).

Згідно до висновку звіту суб`єкта оціночної діяльності ФО-П ОСОБА_9 від 07.05.2018 року, ринкова вартість матеріального збитку від залиття квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на дату оцінки складає 30800 (тридцять тисяч вісімсот) грн. (а. с. 17-37).

Власність зобов`язує (частина 4 статті 319 Цивільного кодексу України). Ця правова норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує до чого зобов`язаний власник.

Відповідно до п. 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року №76, у разі аварії і залиття квартир складається відповідний акт.

Додатком 4 до вказаних Правил встановлено форму акта, з якої вбачається, що в ньому повинно бути відображено: дату складання акта (число, місяць, рік); прізвища, ініціали та займані посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, з вини якого сталося залиття; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття.

Вказаним вимогам наявний у справі Акт про залиття в цілому відповідає. Той факт, що у ньому не зазначено про сторін у справі не свідчить про його недостовірність. Відповідач на спростування змісту цього документу не надала до суду першої та апеляційної інстанції належних і допустимих доказів, якими колегія суддів не вважає фотографію, що відповідач додала до апеляційної скарги, оскільки віна належним чином не визначає ані місце ані час її здійснення, що ставить під сумнів її відповідність положенням ст.ст. 77-79 ЦПК України щодо належності, допустимості та достовірності доказів. Послання в доводах скарги на Лист Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 29.12.2009 № 12/20 -11-1975 щодо обов`язкової присутності зацікавлених осіб від потерпілої сторони та з боку винної особи - є безпідставним, оскільки цей документ не був належним чином зареєстрований у МЮ України та офіційно не опублікований і тому його не можна вважати нормативним актом, який підлягає до застосуванню. Крім того, відомості, які зазначені в цьому Акті узгоджуються з іншими матеріалами справи, з висновком спеціаліста, який досліджував квартиру позивача після її залиття. Тому колегія суддів відхиляє ці доводи скарги, за їх необґрунтованістю. Відповідач належним чином не спростувала презумпцію своєї відповідальності за завдану позивачу шкоду, а також наявні у справі докази стосовно розміру цієї шкоди.

Колегія суддів також зважає на те, що відповідач не заперечує, що залиття квартири позивача відбулося з її квартири, внаслідок розриву водопроводу, заперечуючи свою вину, однак при цьому свою відповідальність за належний стан водопроводу у своїй квартирі не спростувала. Її доводи про те, що прорив труби відбувся поза межами її відповідальності - належним чином не доведені.

З приводу відшкодування моральної шкоди суд встановив наступне.

Так, ОСОБА_2 оцінює моральну шкоду, спричинену їй залиттям квартири у розмірі 15000 грн., мотивуючи цю позовну вимогу тим, що неправомірні дії відповідача призвели до негативних емоцій, хвилювань з приводу відновлення стану квартири, пошуку коштів на меблі та будівельні матеріали, що стало наслідком суттєвих збитків матеріального характеру та душевних страждань щодо втрати майна. У квартирі на час затоплення із позивачем проживала донька, що перебувала у стані вагітності, та вони змушені були проживати на орендованій квартирі, це відобразилось на фізичному та душевному здоров`ї її вагітної доньки. Позивач є людиною похилого віку, її уклад життя змінився, що створило незручності та хвилювання.

Висновки суду з приводу розміру моральної шкоди також є обґрунтованими, відповідають нормам ст.ст. 23, 1167 ЦК України. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди був визначений судом відповідно до характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, тривалого позбавлення потерпілої особи можливості користуватися належним чином своїм житлом, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення стосовно перебування доньки позивача, яка мешкала разом з нею у стані вагітності. При визначенні розміру відшкодування суд враховував вимоги розумності і справедливості, а доводи скарги цих висновків суду також не спростовують, за їх недоведеності.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновка не спростовують, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 17 травня 2019 року.

Головуючий суддя В.Б. Яцина.

Судді колегії А.І. Колтунова.

О.М. Хорошевський.