Дата документу 28.05.2019 Справа № 320/2014/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/2014/18 Головуючий у 1-й інстанції: Калугіна І.О.
провадження № 22-ц/807/1774/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Бєлки В.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 лютого 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним права власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , який неодноразово уточнювала.

В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточнень особі представника ОСОБА_3 , зазначала, що вона є дружина ОСОБА_4 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Земельна ділянка площею 600,14 кв.м. є сумісною власністю їхнього з ОСОБА_4 подружжя.

10 листопада 2006 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу житлового будинку. Угоди щодо купівлі чи оренди земельної ділянки площею 600,14 кв.м. у відповідності до вимог ч.1 ст. 120 ЗК України між сторонами укладено не було. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, у зв`язку із чим вказана земельна ділянка увійшла до складу спадщини, яка залишилась після його смерті.

ОСОБА_1 зазначала, що 20 листопада 2012 року при вирішенні права власності на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу житлового будинку, тобто з 10 листопада 2006 року, шляхом визнання недійсним договору дарування, було застосовано закон який не підлягає застосуванню ст.377 ЦК України до періоду 2006 року, коли зміст ст.120 ЗК України не був приведений у відповідність до ст. 377 ЦК України.

З урахуванням зазначеного просила суд визнати недійсним право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу будинку, тобто з 10 листопада 2006 року, як безпідставне отримання за рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 лютого 2019 року відмовлено у задоволені позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись грубе порушення судом її законних прав, оскільки у зв`язку з позбавленням її чоловіка права на оскарження в апеляційному порядку незаконного рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року. Зазначає також, що по цивільній справі № 2/421/2012 ухвала про відкриття провадження не приймалася . Посилається також на інші, на її думку порушення, яки мали місце під час розгляду справи № 2/421/2012 та ухвалення рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року. В апеляційній скарзі також зазначено, що з наведених обставин, на підставі ст. 376 ЦПК України, рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року повинно бути скасовано та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 Також, зазначає, що застосування закону, який не підлягав застосуванню є правовою підставою для визнання недійсним права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу будинку з 10 листопада 2006 року, по рішенню Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року. Просила в своїй апеляційній скарзі скасувати рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 лютого 2019 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов про визнання недійсним права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу будинку з 10 листопада 2006 року, за рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи, що зазначений спір виник не з підстав, зазначених у ч. 4 ст. 274, апеляційну скаргу було призначено до розгляду порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 08 квітня 2019 року (а.с. 148-149), в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк до 02 травня 2019 року для надання відзиву на апеляційну скаргу разом з доказами надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам процесу.

Проте, на адресу апеляційного суду відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу позивача, не надійшло.

В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, вбачається з копії Державного акту серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку виданого на підставі рішення XXI сесії 23 скликання Мелітопольської міської ради народних депутатів 2/7 від 12 червня 2000 року, який міститься в матеріалах справи, земельна ділянка площею 600,14 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_4 (а.с. 22-23).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вбачається зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 4).

З договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Бєдновою Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 7974. Вбачається, що ОСОБА_4 передав у власність житловий будинок, що знаходиться за адресою в АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м. (а.с. 7-8).

З договору дарування земельної ділянки від 25 жовтня 2007 року вбачається, що ОСОБА_4 безоплатно передав у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 600, 14 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_3 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 24).

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, було визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 600 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв.м. з моменту укладення договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року (а.с. 112-118).

Цим же рішенням визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 25.10.2007р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О., зареєстрований в реєстрі за № 4427 (а.с. 112-118).

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що судовим рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року визнано право власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 з дня придбання нею будинку.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо скасування чи зміни вказаного рішення, а отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги повністю зводяться до незгоди з рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року, яке не є предметом апеляційного розгляду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною "права на суд" та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошує на неухильному дотриманні принципу юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

З урахуванням вищенаведених вимог закону та встановлених фактичних обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, обґрунтовано залишив позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення.

Також посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що при визнанні за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 600 кв.м., на якій розміщений житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 ,, з моменту укладання договору купівлі-продажу жилого будинку, тобто з 10 листопада 2006 року судом було не вірно застосовано норми статті 377 ЦК України. Оскільки згідно із частиною другою статті 377 ЦК України в редакції, що діяла на час укладання договору, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Проте це посилання скаржниці не може бути підставою для скасування рішень, оскільки наведені нею обставини були предметом розгляду іншої справи № 2/421/2012, рішення у якій для даної справи є преюдиційними, і факти установленні у яких не потребують доказуванню.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 лютого 2019 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 28 травня 2019 року.

Головуючий:

Судді: