Справа № 161/9067/18 Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л. В.
Провадження № 22-ц/802/806/19 Категорія: 3 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

секретар с/з - Вергун Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтувала тим, що вона з 1972 року проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 , яка є її дочкою, починаючи з 2004 року і по сьогоднішній день у вказаній квартирі не проживає, не цікавиться своїм майном (1/5 часткою квартири) та не вносить плату за надані комунальні послуги, що, на думку позивачки, свідчить про відсутність з боку відповідачки інтересу до свого майна.

Позивачка також зазначала, що решта 4/5 частини квартири належить їй на праві власності і вона користується всією квартирою.

Посилаючись на те, що вона добросовісно та безперервно володіє чужим майном, позивач просила суд визнати за нею за набувальною давністю право власності на 1/5 частку цієї квартири.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 25 березня 2019 року в даній справі в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.

Апеляційну скаргу позивачки слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Згідно зі статтею 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Із матеріалів справи убачається, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17 жовтня 1996 року квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с.4).

В судовому засіданні також встановлено, що ОСОБА_1 набула в порядку спадкування право власності на 1/5 частку зазначеної квартири після смерті спадкодавця ОСОБА_3 (а.с.5), а також в порядку спадкування набула право власності на 1/5 частку зазначеної квартири після смерті спадкодавця ОСОБА_4 (а.с.6).

Співвласником 1/5 частки спірної квартири є відповідачка в даній справі ОСОБА_2 .

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що її дочка ОСОБА_2 більше десяти років не проживає в даній квартирі, не користується своїм житлом, а вона протягом всього часу безперервно володіє належною відповідачці на праві власності 1/5 часткою квартири, а тому вважає, що вона набула право власності на це нерухоме майно за набувальною давністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що підстав для визнання за позивачкою права власності на 1/5 частку квартири за набувальною давністю немає.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Стаття 328 ЦК України передбачає, шо право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За положеннями частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Отже, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 01.08.2018р. у справі №201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18.

Позивачка ОСОБА_1 вважає, що вона за набувальною давністю набула право власності на 1/5 частку квартири, оскільки відповідачка більше 10-ти років не проживає у цій квартирі і не користується своєю власністю.

Проте, за положеннями зазначених вимог закону особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10-ти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Натомість, як було встановлено судом, позивачка знала, що вона володіє частиною квартири, яка належить на праві власності її дочці, яка тривалий час не проживає в спірній квартирі.

Відсутність відповідачки за місцем реєстрації в жилому приміщенні не може свідчити про те, що позивачка правомірно користується належній відповідачці на праві власності частиною квартири.

Давність володіння нерухомим майном могла вважатись добросовісною, якщо позивачка при заволодінні цим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на це майно.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що факт не проживання відповідачки за місцем реєстрації в жилому приміщенні встановлено рішенням суду в цивільній справі № 161/14167/17, яким визнано за ОСОБА_6 право власності на нерухоме майно, а саме: на житловий будинок АДРЕСА_3 , за набувальною давністю з огляду на наступне.

Обставини, встановлені рішенням суду у іншій цивільній справі, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Проте зазначеним рішенням суду, що набрало законної сили, були встановлені обставини, які не мають значення для вирішення даної справи, оскільки суд постановив визнати за позивачем ОСОБА_6 право власності на житловий будинок за набувальною давністю, а в даному випадку інший позивач ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на 1/5 частку квартири за набувальною давністю.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верхового суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді