Справа № 752/7407/18
Провадження № 2/752/1509/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06.12.2019 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Шевченко Т.М.

з участю секретаря Власенко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

у квітні 2018 року Інститут права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України звернувся у суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що з 14 травня 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають у гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . За тимчасове перебування у гуртожитку до 10.11.2015 року включно ними справно здійснювалася оплата. Проте, починаючи з 11.11.2015 року відповідачі перестали здійснювати будь-яку оплату, продовжуючи, при цьому, користуватися послугами гуртожитку. У період з 11.11.2015 року по 06.12.2017 відповідачами не здійснено жодного платежу.

Таким чином, за період з 11.11.2015 по 06.12.2017 рр. виникла заборгованість у відповідачів перед Інститутом права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України на суму 86 770,00 грн.

За таких підстав, позивач просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 86 770,00 грн. заборгованості за фактичне перебування у гуртожитку, 3 % річних в розмірі 3 343,86 грн., 15 383,54 грн. інфляційного збільшення суми боргу, а всього 105 497,40 грн.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13 квітня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі. (а.с. 98)

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.10.2018 р.закрито підготовче провадження та дана справа призначена до судового розгляду по суті. (а.с. 104)

09 листопада 2018 року до суду відповідач ОСОБА_2 надіслав до суду відзив на позовну заяву. (а.с. 115) Просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що він, його мати ОСОБА_1 та бабуся ОСОБА_3 мають статус внутрішньопереміщеної особи, що підтверджується довідками № від 24.10.2014 р. та № 8 від 18.11.2014 р. про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. З жовтня 2014 року по липень 2015 року він проживав у грутожитку за адресою: АДРЕСА_1 . Заселившись у гуртожиток, відповідач щомісяця сплачував грошові кошти за проживання, отримуючи квитанції про оплату за проживання. У липні 2015 року він виїзджав за кордон. З жовтня по кінець листопада 2015 року він проживав у вказаному гуртожитку у кімнаті № 202 разом з матір"ю, сплачуючи щомісячну плату за оренду кімнати гуртожитку у розмірі 2 800 грн. Приблизно наприкінці листопада 2014 року керівництво гуртожитку відключило гуртожиток від електроенергії та води. Внаслідок відключення від комунікацій подальше проживання в кімнаті гуртожитку стало неможливим, у зв"язку з чим відповідачі вимушені були залишити кімнату, де проживали, та винаймати житло в іншому районі міста.

19 лютого 2019 року Інститут права та післядипломної освіти МЮУ надіслав до суду відповідь на відзив. (а.с. 140) Просить задовольнити позов.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в судове засідання не з"явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися судом.

Вислухавши учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що Інститут права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України є балансоутримувачем гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають статус внутрішньопереміщених осіб, що підтверджується довідками № від 24.10.2014 р. та № 8 від 18.11.2014 р. про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. (а.с. 123, 124)

Положенням ч. 1 ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" визначено, що внутрішньо переміщеноною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об"єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півміяся, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Статтею 2 цього Закону передбачено Гарантії дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб. При цьому Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховного Радою україни, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

З квітня 2014 року на прохання Управління туризму при Київській міській державній адміністрації (телефонний режим) на тимчасове прожвання в гуртожитку Державного закладу до гуртожитку по АДРЕСА_1 було поселено частину внутрішньо переміщених осіб із зони проведення антитерористичної операції.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 пояснив, що з жовтня 2014 року по липень 2015 року він проживав у грутожитку за адресою: АДРЕСА_1 . Заселившись у гуртожиток, відповідач щомісяця сплачував грошові кошти за проживання, отримуючи квитанції про оплату за проживання. У липні 2015 року він виїзджав за кордон. З жовтня по кінець листопада 2015 року він проживав у вказаному гуртожитку у кімнаті № 202 разом з матір"ю ОСОБА_1 , сплачуючи щомісячну плату за оренду кімнати гуртожитку у розмірі 2 800 грн. Приблизно наприкінці листопада 2014 року керівництво гуртожитку відключило вказаний гуртожиток від електроенергії та води. Внаслідок відключення від комунікацій подальше проживання в кімнаті гуртожитку стало неможливим, у зв"язку з чим відповідачі вимушені були залишити кімнату, де проживали, та винаймати житло в іншому районі міста.

Договір про надання комунальних послуг, в тому числі послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій між сторонами у встановленому законом порядку не укладався.

Між сторонами виник спір щодо оплати отриманих послуг за проживання та виставлених тарифів зі сторони позивача.

Статтею 66 ЖК УРСР установлено, що плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку), тобто калькуляційною одиницею є 1 кв.м загальної площі.

Плата за комунальні послуги власниками квартир, наймачами, орендарями сплачується відповідно до затверджених цін, тарифів та показників засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно із ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг ґрунтується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг (ст..4 цього Закону).

Положенням про гуртожитки, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 3 липня 2015 року за № 778/27223 визначено, що гуртожитки за своїм призначенням поділяються на два види: для проживання окремих осіб ( жилі приміщення перебувають у користуванні кількох осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах); для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні однієї сім`ї).

Згідно з п.4 розділу Ш цього Положення особи, які проживають в гуртожитку, зобов`язані своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку та за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до п.7 розділу Ш Положення особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у зв`язку з проживанням у гуртожитку. Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженим власником гуртожитку. У договорі найму жилого приміщення в гуртожитку також визначається порядок здійснення розрахунків між власником гуртожитку та особою, яка проживає в гуртожитку.

Розмір плати за житлово-комунальні послуги визначається відповідно до встановлених уповноваженим органом цін/тарифів на такі послуги.

За таких умов мешканці гуртожитку оплачують вартість комунальних послуг, послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а також інші послуги, якщо вони надаються за згодою мешканців гуртожитку та оплачуються на договірних засадах.

Пунктом.5 частини 3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживачів оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що Інститут права та підлядипломної освіти МЮУ у квітні 2018 року звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованості за фактичне перебування у гуртожитку за період з 01 грудня 2015 року по 31 грудня 2017 року вкючно з урахуванням 3% річних та інфляційного збільшення суми боргу.

На підтвердженя суми заборгованості позивачем надані звіти щодо фактичного перебування у кімнаті гуртожитку Інституту права та післядипломної освіти МЮУ та відповідні рахунки. (а.с. 21-73)

Відповідач ОСОБА_2 , заперечуючи проти задоволення позову, вказує про те, що приблизно наприкінці листопада 2014 року керівництво гуртожитку відключило вказаний гуртожиток від електроенергії та води. Внаслідок відключення від комунікацій подальше проживання в кімнаті гуртожитку стало неможливим, у зв"язку з чим відповідачі вимушені були залишити кімнату, де проживали, та винаймати житло в іншому районі міста. В період з грудня 2015 року по 2018 р. відповідач ОСОБА_2 та його мати періодично відвідували друзів та знайомих, вимушених переселенців, що жили у гуртожитку, в той час як він винаймав разом з товаришами квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , відповідач ОСОБА_1 проживала в с. Петропавлівська Борщагівка Києво - Святошинського району Київської області. Відповідач ОСОБА_3 у період з 2016 р. по 2017 р. два рази відвідувала приміщення гуртожитку, проживаючи у ньому приблизно 1-2 доби за один приїзд, та сплачувала грошові кошти кожний раз, коли туди приїзджала, з неї брали подобову оплату та надавали квитанції.

Суд погоджується з доводами відповідача щодо недопустимості копій звітів щодо фактичного перебування з листопада 2015 р. по грудень 2017 р., оскільки вказані звіти підписані ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які є адміністраторами, а ОСОБА_5 - завідуючий гуртожитком, тобто особами, які є працівниками позивача та відповідно перебувають у службовій залежності від нього. Звіти складені за однією формою без посилання на документ, якими вони встановлені. Позивачем не надано документів, які б встановлювали порядок складення звітів щодо фактичного перебування, підстав складення таких звітів, повноважень осіб, які підписали звіти.

Вбачається, що питання щодо конфліктної ситуації про неякісне надання комунальних послуг внутрішньо переміщених осіб в гуртожитку на АДРЕСА_1 піднімалося у доповіді щодо ситуації з правами людини в Україні 16 лютого - 15 травня 2016 року Верховного комісара Організації Об"єднаних Націй з прав людини.

Законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг ґрунтується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (який був чинним в період спірних правовідносин) стандарти, нормативи, норми, порядки і правила у сфері житлово-комунальних послуг розробляють і затверджують Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері технічного регулювання, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень та згідно із законодавством. Інші центральні органи виконавчої влади затверджують нормативно-правові акти у сфері житлово-комунальних послуг, що видаються в межах їхніх повноважень після погодження або спільно з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, і реєструються в установленому законодавством порядку.

Згідно ст.13 цього Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Згідно зі ст.14 цього Закону залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група -житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Постановою КМ України № 869 від 01 червня 2011 року «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги» (в редакції на час спірних правовідносин) затверджені Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, Порядок формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення, Порядок формування тарифів на послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, Порядок розрахунку роздрібного тарифу на електричну енергію та Порядок встановлення роздрібних цін на природний газ для населення затверджені

Кожен із вказаних Порядків визначає механізм формування тарифів на відповідні послуги.

Зокрема Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій визначає механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і поширюється на суб`єктів господарювання всіх форм власності, які надають послуги, власників, орендарів житлових будинків (гуртожитків), власників (наймачів) квартир (житлових приміщень у гуртожитках), власників нежитлових приміщень у житлових будинках (гуртожитках).

Тариф на послуги розраховується окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників послуг, що фактично повинні надаватися для забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням переліку послуг згідно з додатком до цього Порядку.

З власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та власниками, орендарями нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) укладається договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Копія такого рішення є невід`ємною частиною договору про надання послуг. Інформація про перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, їх вартість, структуру тарифу, його зміну з обґрунтуванням її необхідності доводиться до відома споживачів у порядку, затвердженому Мінрегіоном. Під час установлення тарифу на послуги необхідно забезпечувати прозорість визначення вартості усіх послуг з розрахунку на 1 кв. метр загальної площі квартири, житлового приміщення у гуртожитку та нежитлового приміщення у житловому будинку (гуртожитку).

Проте позивач не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів у розуміннні ст.ст.77-80 ЦПК України відповідності встановленого ним тарифу, який включає плату за проживання в гуртожитку та плату за житлово-комунальні послуги, вимогам Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою КМ України № 869 від 01 червня 2011 року. Зокрема не надав доказів про показники (складові), які включаються до тарифів на комунальні експлуатаційні послуги за розрахунком вартості розміщення та надання відповідної житлової площі для проживання в гуртожитку та ї відповідність Порядку.

За таких підстав, в задоволенні позовних вимог Інституту права та післядипломної освіти МЮУ необхідно відмовити.

Керуючись статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: