ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/4797/19Головуючий у 1-й інстанції Сливка
Провадження № 22-ц/817/922/19 Доповідач - Міщій О.Я.
Категорія - 351000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого - Міщій О.Я.

суддів - Бершадська Г. В., Ходоровський М. В.,

секретар с/з - Іванюта О.М.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката

Гонти М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 607/4797/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.07.2019 р., ухвалене в м. Тернополі суддею Тернопільського міськрайонного суду Сливкою Л.М., по справі за позовом ОСОБА_1 до Міського бюро технічної інвентаризації, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання розпорядження незаконним в частині приватизації квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло,-

ВСТАНОВИЛА:

25.02.2018 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що приватизація житла по АДРЕСА_1 , співвласником якої він є, проведена з порушенням визначеного законом порядку. Вказав, що заява на приватизацію квартири від його імені підписана матір`ю ОСОБА_3 , однак він не давав згоду на приватизацію житла. Крім того, на час передачі квартири у власність він не проживав у цьому житловому приміщенні, був зареєстрований в іншій квартирі за адресою АДРЕСА_2 , отже не мав права на приватизацію житла. Тому, просив визнати незаконним розпорядження Тернопільського МБТІ від 09 січня 2004 року № 36878 про передачу в спільну сумісну власність йому та третім особам ОСОБА_3 , ОСОБА_2 квартири по АДРЕСА_1 та визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 09.07.2019 р. відмовлено в позові ОСОБА_1 до МБТІ, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконним розпорядження в частині приватизації квартири по АДРЕСА_1 та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло.

08.08.2019 р. ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати, постановити нове судове рішення, яким задовольнити його позов, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Зазначив, що розпорядження МБТІ та свідоцтво про право власності на квартиру по АДРЕСА_1 є незаконними, оскільки він не давав згоду на приватизацію житла. Позивач зазначив, що судом безпідставно не взято до уваги те, що на момент здійснення приватизації він постійно проживав за іншою адресою, про що свідчить відмітка в його паспорті, та довідка, видана ЖЕК № 13 м. Тернополя. Вказані обставини визнали треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що стверджується відповідними письмовими заявами. Зазначив, що його право є порушеним, оскільки він в майбутньому має намір приватизувати інше житло з використанням житлових чеків.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що на час приватизації житла позивач не проживав і не мав права користування квартирою по АДРЕСА_1 та не давав згоду на отримання житла у власність.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає вимогам закону та ґрунтується на матеріалах справи.

Судом установлено, що квартира по АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_1 та членам сім*ї - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Указаний об`єкт нерухомості набуто у спільну власність в порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво про право власності на житло видано згідно з розпорядженням органу приватизації від 09 січня 2004 року № 36878.

19 червня 1992 року Верховною Радою України було прийнято Закон

України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII (далі Закон № 2482-XII), який визначає правові засади приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання.

Відповідно до частини 1 ст. 1 Закону № 2482-XII - приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та інше) державного житлового фонду на користь громадян України.

До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму (пункт 1 ст. 2 Закону № 2482-XII).

Згідно з абзацом 2 частини 1 статті 3 Закону № 2482-XII, приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

Як установлено пунктами 1, 2, 3 ст. 8 Закону № 2482-XII, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Отже, законом визначено, що передача квартир, котрі підлягають приватизації, здійснюється у спільну власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно проживають у цій квартирі. При цьому законодавець не пов`язує таке проживання з обов`язковим перебуванням на реєстраційному обліку і не встановлює заборони приватизувати помешкання особою, яка зареєстрована за іншою адресою. Допускається приватизація особами, які тимчасово відсутні у квартирі, яка є об`єктом приватизації, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири.

Частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи видно, що квартира по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09 січня 2004 року належить на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_1 та членам сім*ї - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

У матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач на час приватизації житла не проживав у вказаній квартирі, не мав права користування житловим приміщенням і не давав згоду на передачу квартири у спільну власність. Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Із долучених до апеляційної скарги матеріалів приватизаційної справи, неподання яких до суду першої інстанції обґрунтовано позивачем їх надходженням уже після розгляду справи, видно, що 28.10.2003 р. ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись із заявою до органу приватизації про передачу у спільну сумісну власність квартири по АДРЕСА_1 , яка підписана указаними особами, зокрема і ОСОБА_1 . У справі відсутні будь-які відомості про те, що підпис у вказаній заяві виконано не позивачем, а іншою особою, зокрема матір*ю ОСОБА_1 .

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що позивач не давав згоду на приватизацію квартири по АДРЕСА_1 колегія суддів вважає безпідставними.

Із копії паспорта позивача, долученого до матеріалів справи, вбачається, що на час приватизації квартири по АДРЕСА_1 місцем реєстрації ОСОБА_1 була квартира по АДРЕСА_3 (а.с. 6-7). Також позивач подав апеляційному суду копію довідки № 538 від 25.07.2019 р., виданої ЖЕК 13 м. Тернополя, у якій зазначено, що позивач з 03.10.2003 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , знятий з реєстрації 07.12.2005 р., і проживав за вказаною адресою.

Разом з тим, із змісту заяви на приватизацію від 28.10.2003 р., яка була подана позивачем та членами його сім*ї до органу приватизації з метою отримання житла у власність, вбачається, що до заяви долучено довідку про склад сім`ї та займані приміщення.

Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. N 56, яке було чинним на момент приватизації позивачем квартири, затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яке відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" визначає порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та перелік документів, що надаються при передачі державного житла у власність. Зокрема, пунктами 20, 21 Положення передбачено, що при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Таким чином, органом приватизації при прийнятті оскаржуваного розпорядження від 09.01.2004 р., за наслідками якого передано квартиру у спільну сумісну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , було взято до уваги довідку, якою установлено відомості про осіб - членів сім`ї наймача, які мали право на приватизацію житла.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що приватизація указаного об`єкта нерухомості відбулась із порушенням вимог закону, колегія суддів вважає безпідставними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що сам по собі факт реєстрації позивача за іншою адресою не може бути підставою для задоволення позову, оскільки згідно законодавства, чинного час існування спірних правовідносин, право на приватизацію житла мають особи, які проживають у квартирі, що передається у власність, та особи, за якими зберігається право на житло. Враховуючи те, що на момент здійснення приватизації квартири по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 висловив своє волевиявлення на приватизацію частки нерухомого майна, що стверджується його підписом у відповідній заяві, а також не подав доказів про те, що він не мав права користування спірним житлом, тобто не входив до переліку осіб, визначених законом, що мають право на отримання житла у власність, колегія суддів вважає, що суд вірно відмовив у задоволенні позову про визнання розпорядження Тернопільського МБТІ від 09.01.2004 р. № 36878 незаконним та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 09.01.2004 р.

Відсутність заперечень третіх осіб, що беруть участь у справі, з приводу задоволення позову та визнання ними обставин по справі самі по собі не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 не подав доказів щодо обгрунтованості позовних вимог.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не подав доказів щодо порушення його права саме відповідачем Тернопільським МБТІ, яке видало сім*ї ОСОБА_4 правоустановлюючі документи на квартиру по АДРЕСА_1 в порядку, визначеному законом.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Тернопільського міськрайонного суду від 09.07.2019 р. слід залишити без змін. Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на сторони в межах, що ними понесені.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 09.07.2019 р. - залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на сторони в межах, що ними понесені.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова суду апеляційної інстанції складена 18.10.2019 р.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи