ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3143/19 Справа № 177/823/17 Суддя у 1-й інстанції - Суботіна С. А. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: фізична особа - підприємець ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2018 року, яке постановлено суддею Суботіною С.А. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди та 03.07.2017 року було відкрито провадження по вказаній цивільній справі.

В квітні 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди та 03.07.2017 року було відкрито провадження по вказаній цивільній справі.

Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30.08.2017 року вище вказані цивільні справи об'єднані в одне провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що вона є фізичною особою-підприємцем, та здійснює підприємницьку діяльність - роздрібну торгівлю, у торгівельному комплексі «ІМПЕРІЯ».

Нею, як роботодавцем, 05.11.2016 року були прийняті на стажування на посаду продавців-касирів, строком на два тижні без оплати, відповідачі по справі ОСОБА_2 і ОСОБА_3, які 18.11.2016 року були оформлені на роботу, як наймані працівники.

З відповідачами, з кожною окремо, 18.11.2016 року було укладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, останні ознайомлені зі своїми посадовими обов'язками, про що свідчать підписи кожної на посадовій інструкції.

У торговому залі відповідачі спочатку працювали разом, а потім позмінно, однак підписувати договір про повну колективну (бригадну) відповідальність відмовилися, оскільки лише вони були продавцями.

Після прийняття відповідачів на роботу, 05.12.2016 року в магазині вперше було проведено інвентаризацію, без оформлення її результатів та виявлено недостачу в розмірі 4200,00 грн., із яких позивач сама знайшла помилку у сумі 3500,00 грн., так як продавці неуважно переписали товар, а недостача у сумі 700,00 грн. так і залишилася непокритою. При цьому, відповідачам було зроблено усне застереження щодо належного виконання ними своїх посадових обов'язків та попереджено про проведення у першій декаді січня інвентаризації.

Відповідно до наказу № 02, 10.01.2017 року за участі продавців проведено інвентаризацію, за результатами якої виявлено недостачу в розмірі 11750,89 грн. Разом з тим, акт про встановлення недостачі матеріально-відповідальні особи підписати відмовилися. Натомість, по закінченню інвентаризації продавцями написано пояснення, відповідно до яких вони не заперечували взяття товару з магазину.

Наказом від 11.01.2017 року № 03, відповідачів відсторонено від виконання обов'язків. Оскільки вони не погоджувались сплатити шкоду, спричинену недостачею в добровільному порядку, згідно з наказом від 16.01.2017 року № 04, останні звільнені на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, через втрату довір'я.

За зверненням позивача аудиторською фірмою «РЕСПЕКТ-ЛЛ» складено звіт, згідно з яким підтверджено недостачу на суму 12831,26 грн.

Оскільки відповідачі, як ОСОБА_2, так і ОСОБА_3 перебували у рівних умовах, на них покладалися однакові обов'язки, тому позивач вважає, що і відповідальність у обох повинна бути солідарною.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд стягнути з відповідачів на свою користь, в рівних частинах по 6415,63 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, а також по 1000 грн. витрат за аудиторський звіт, по 500 грн. витрат за правничу допомогу та по 640,00 грн. витрат за спату судового збору.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що судом першої інстанції невірно встановлені обставини справи, зокрема судом не враховано, що позивач належним чином довела спричинення їй матеріальної шкоди діями відповідачів, оскільки, згідно звіту аудиторської фірми «РЕСПЕКТ-ЛЛ» було виявлено недостачу на суму 12831,26 грн., яка сталася саме з вини ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що також підтверджується поясненнями останніх (том № 1 а.с.13, том № 2 а.с.11)

Зауважує на тому, що спеціалістом сума недостачі підрахована за період з 18.11.2016 року по 10.01.2017 року, саме за період робити відповідачів в торгівельному залі, зауважує на тому, що до цього в торгівельному залі ніхто не працював та саме відповідачі приймали товар, викладали його та продавали, у зв'язку з чим інвентаризація не проводилась та акти прийому-передачі не складались.

Позивач вважає, що позовні вимоги доведені нею в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, в період часу з 18.11.2016 року по 16.01.2017 року, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 працювали у ФОП ОСОБА_1, на посаді продавець - касир ТК «Імперія», про що свідчать копії трудових книжок серії АХ № 814914, АН № 372749 (том.№ 1 а.с.5, том.№2 а.с.5) та наказ від 17.11.2016 (том.№ 1а.с.14).

Між позивачем ФОП ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з кожною окремо, 18.11.2016 року було укладено трудові договори (том.№1 а.с.6-7, том.№ 2 а.с.7-8), відповідно до яких відповідачі зобов'язалися виконувати організацію торгівельним процесом, дотримуватись правил охорони праці та пожарної безпеки, дотримуватись правил торгівлі.

Також, цього ж дня, окремо з кожним відповідачем, було укладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (том.№1 а.с.8, том.№2 а.с.6), відповідно до п. 1 яких, працівник, який займає посаду продавця, виконуючий обов'язки касира та роботу по продажу товарів, безпосередньо пов'язану зі збереженням та продажем переданих йому в установленому порядку цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввірених йому матеріальних цінностей, та у зв'язку із наведеним зобов'язується:

а) бережно відноситись до переданих йому для збереження та продажу матеріальних цінностей роботодавця та приймати міри для запобігання збитку;

б) своєчасно повідомляти роботодавця про всі обставини, погрожуючі забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей;

в) вести облік, складати та надавати в установленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та залишок ввірених йому матеріальних цінностей;

г) брати участь в проведенні інвентаризацій, ревізій, інших перевірок збереження та стану ввірених йому матеріальних цінностей.

Разом з цим, відповідно до п. 2 вказаних Договорів (том.№1 а.с.8, том.№2 а.с.6), роботодавець зобов'язується:

а) створювати працівнику умови, необхідні для нормальної роботи та забезпечення повної цілості ввірених йому матеріальних цінностей;

б) знайомити працівника с діючим законодавством про матеріальну відповідальність працівників за збиток, завданий роботодавцю, а також з діючими інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, продажу переданих йому матеріальних цінностей;

в) проводити в установленому порядку інвентаризацію, ревізії та інші перевірки збереження матеріальних цінностей.

Пунктами 4, 5 Договорів визначено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збиток спричинений не по його вині. Договір набирає чинність з моменту його підписання. Дія Договору розповсюджується на весь час роботи з майном та іншими ввіреними у встановленому порядку працівнику матеріальними цінностями роботодавця.

Як вбачається із звіту ТОВ аудиторська фірма «Респект-ЛЛ», виданого 07.02.2017 року (том № 1 а.с.9-10), при співставленні даних товарних звітів по обліку товарно-матеріальних цінностей фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, з даними інвентаризації по торгівельному комплексу «ІМПЕРІЯ-2» за період з 18.11.2016 року по 10.01.2017 року виявлені розбіжності. Сума недостачі складає 12831,26 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до звіту ТОВ аудиторська фірма «Респект-ЛЛ», виданого 07.02.2017 року, тобто вже після звільнення відповідачів, (том № 1 а.с.9-10), при співставленні даних товарних звітів по обліку товарно-матеріальних цінностей фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, з даними інвентаризації по торгівельному комплексу «ІМПЕРІЯ-2» за період з 18.11.2016 року по 10.01.2017 року виявлені розбіжності та сума недостачі складає 12831,26 грн.

Позивач по справі стверджує, що вказана недостача спричена саме діями відповідачів.

Натомість, на виконання вимог чинного законодавства, позивачем по справі не доведено факту спричинення недостачі саме діями відповідачів та саме в розмірі 12831,26 грн., у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині.

Так, згідно з ч. 1 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обов'язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП).

Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України, обов'язковими умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

З наведеного слід зазначити, що відсутність підстав чи однієї з обов'язкових умов матеріальної відповідальності, звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

За п. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском) перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Як слідує з роз'яснень, викладених в абз. 2 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 № 14, суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно за ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (п.1). Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.

Згідно з Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці і соціальних питань Ради Міністрів України № 447/24 від 28.12.1977 року, з подальшими змінами і доповненнями, який є чинним, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відносяться до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір.

Натомість, як встановлено судом першої інстанції, та не заперечувалось позивачем по справі, до магазину «Імперія», в якому було встановлено нестачу, мали доступ і інші, окрім ОСОБА_2 та ОСОБА_3 особи, а саме ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також і сама позивач.

Крім того, будь-яка документація щодо фіксування кількості, найменування товару, що передавалися по зміні від одного продавця іншому у торгівельному комплексі не велася, а отже і неможливо стверджувати, що нестача сталася саме з вини відповідачів.

Положенням про інвентаризацію активів та зобов'язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 897 від 02.09.2014 року, передбачено обов'язкове проведення інвентаризації при зміні матеріально відповідальної особи.

При цьому, як вбачається із матеріалів справи, відповідачі були прийняті на стажування до вказаного торгівельного комплексу 05.11.2016 року та 17.11.2016 року, згідно з наказом № 3, - на посаду продавця-касира. При цьому, інвентаризація в день їх прийняття на роботу на дану посаду не проводилась, акт прийому-передачі матеріальних цінностей з відповідачами не складався, а тому факт укладення з останніми договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність продавця від 18.11.2016 року, сам по собі не свідчить про несення відповідачами такої відповідальності.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем по справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що недостача матеріальних цінностей, та недостача яких саме матеріальних цінносте, мала місце та вказана недостача виникла з вини відповідачів по справі.

За приписами ст. 138 КЗпП України передбачено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу

Оскільки, в трудовому праві діє презумпція невинуватості працівника і на роботодавцеві лежить тягар доводити провину працівника та розмір заподіяної шкоди. Тому обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за шкоду, передбачену ст.130 КЗпП України, покладається на власника або уповноважений ним орган (138 КЗпП України ).

Таким чином, судом першої інстанції вірно зазначено, що оскільки доказів вини відповідачів у виявленій недостачі не надано та не встановлено, які дії (бездіяльність) останніх призвели до недостачі та не зазначено причинний зв'язок між діями та недостачею, підстави для відшкодування шкоди відповідачами, у визначеному позивачем розмірі, відсутні.

Натомість, як вбачається із матеріалів справи, поясненнями відповідачів від 11.01.2017 року, наданих кожною з них окремо, на ім'я ФОП ОСОБА_1, встановлено факт спричинення ними позивачу матеріальної шкоди. Так, у поясненні ОСОБА_2 вказано, що нею взято товар на суму 2039,95 грн, а у ОСОБА_3 в поясненні вказано, що нею взято товар на суму 1159,60 грн., в рахунок заробітної плати за грудень місяць, яку вони не отримали.

На думку колегії суддів, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню 2039,95 грн. матеріальної шкоди, та з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню 1159,60 грн. матеріальної шкоди, яка завдана відповідачами та яка підтверджується поясненнями останніх від 11.01.2017 року. (том 1 а.с.13, том 2 а.с.11)

На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 - 2039,95 грн. матеріальної шкоди та з відповідача ОСОБА_3 - 1159,60 грн. матеріальної шкоди, оскільки в даному випадку відповідачі по справі підтвердили спричинення позивачу матеріальної шкоди поясненнями від 11.01.2017 року, відповідно до яких вони брали продукти в рахунок заробітної плати, а саме відповідач ОСОБА_2 взяла продуктів на суму 2039,95 грн., а відповідач ОСОБА_3 на суму 1159,60 грн. (том 1 а.с.13, том 2 а.с.11)

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що позивач належним чином довела спричинення їй матеріальної шкоди діями відповідачів, оскільки, згідно звіту аудиторською фірмою «РЕСПЕКТ-ЛЛ» було виявлено недостачу на суму 12831,26 грн., яка сталася саме з вини ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що також підтверджується поясненнями останніх, оскільки, позивачем по справі, відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, не доведено, що недостача на суму 12831,26 грн, що виявлена за результатами проведення ревізії у торгівельному комплексі «Імперія», спричинена саме діями відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Натомість, поясненнями відповідачів, на які позивач посилається, підтверджується факт спричинення позивачу матеріальної шкоди відповідачем ОСОБА_2 на суму 2039,95 грн., а відповідачем ОСОБА_3 на суму 1159,60 грн.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що спеціалістом сума недостачі підрахована за період з 18.11.2016 року по 10.01.2017 року, саме за період робити відповідачів в торгівельному залі, зауважує на тому, що до цього в торгівельному залі ніхто не працював та саме відповідачі приймали товар, викладали його та продавали, у зв'язку з чим інвентаризація не проводилась та акти прийому-передачі не складались, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки, як встановлено поясненнями учасників справи, до магазину «Імперія», в якому встановлено нестачу, мали доступ і інші, окрім ОСОБА_2 та ОСОБА_3 особи, а саме ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також і сама позивач, у зв'язку з чим неможливо стверджувати, що нестача сталася саме з вини відповідачів.

Крім того слід зауважити, що відповідачі по справі були прийняті на стажування до торгівельного комплексу, в якому встановлено недостачу, 05.11.2016 року та 17.11.2016 року, згідно з наказом № 3, прийняті на посади продавця-касира. При цьому, інвентаризація в день їх прийняття на роботу на дану посаду не проводилась, акт прийому-передачі матеріальних цінностей з відповідачами не складався, а доказів того, що вказаний торгівельний комплекс до 05.11.2016 року взагалі не працював, позивачем не надано.

У зв'язку з необхідністю часткового задоволення позовних вимог позивача, колегія суддів вважає за необхідне частково компенсувати позивачам судові витрати по справі, з огляду на наступне.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням необхідності часткового задоволення позовних вимог позивача та стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди в сумі 2039,95 грн. та з відповідача ОСОБА_3 матеріальної шкоди в сумі 1159,60 грн., з відповідача ОСОБА_2, з урахуванням сплаченого позивачем судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в загальному розмірі 1600 грн. (том 1 а.с.24,185), на користь позивача, пропорційно до задоволених позовних вимог, підлягають стягненню судові витрати в розмірі 533,33 грн.

З відповідача ОСОБА_3, з урахуванням сплаченого позивачем судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в загальному розмірі 1600 грн. (том2 а.с.23,186), на користь позивача, пропорційно до задоволених позовних вимог, підлягають стягненню судові витрати в розмірі 320 грн.

Разом з тим, з відповідачів по справі на користь позивача не підлягають стягненню витрати за аудиторський звіт, оскільки позивачем по справі не доведено того, що відповідачами по справі спричинено матеріальну шкоду, а саме - недостачу за їх період роботи у позивача, та витрат за правничу допомогу, оскільки такі витрати документально не підтверджені матеріалами справи.

На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог позивача та стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 2039 грн. 95 коп. та в рахунок відшкодування судових витрат по справі 533 грн. 33 коп., та стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1159 грн. 60 коп. та в рахунок відшкодування судових витрат по справі 320 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2018 рокускасувати та постановити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 2039 (дві тисячі тридцять дев'ять) грн. 95 коп. та в рахунок відшкодування судових витрат по справі 533 (п'ятсот тридцять три) грн. 33 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1159 (одна тисяча п'ятдесят дев'ять) грн. 60 коп. та в рахунок відшкодування судових витрат по справі 320 (триста двадцять) грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: