Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 127/14867/16-ц

провадження № 61-20005св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 грудня 2016 року у складі судді Бойка В. М. та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 01 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Рибчинського В. П., Кучевського П. В., Зайцева А. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 16 серпня 2007 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 109-Ф/07 (далі - кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит на придбання житла у розмірі 31 900,00 доларів США зі сплатою 12,9 % річних та кінцевим терміном повернення - 13 серпня 2027 року.

22 жовтня 2010 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору, за якою сторони погодили зміни умов кредитування.

З метою забезпечення виконання боржником умов кредитного договору, 16 серпня 2007 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки без оформлення заставної, за умовами якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку із внесенням змін до кредитного договору від 16 серпня 2007 року, оформлених додатковою угодою від 22 жовтня 2010 року, того ж дня між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладена додаткова угода № 1 до договору іпотеки від 16 серпня 2007 року.

У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 26 лютого 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 24 742,02 доларів США, яка складається із строкової заборгованості за кредитом - 19 514,00 доларів США; простроченої заборгованості за кредитом - 1 913,48 доларів США, поточних процентів - 202,97 грн та прострочених процентів - 3 111,57 грн.

З урахуванням наведеного банк просив суд стягнути з боржника кредитну заборгованість у розмірі 24 742,02 доларів США.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до ПАТ АБ «Укргазбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , у якому просив суд:

- встановити факт, що має юридичне значення, від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, а саме відсутність у додатковій угоді від 22 жовтня 2010 року № 1 детального розпису загальної (сукупної) вартості кредиту та графіка платежів за кожним платіжним періодом, тобто на весь період кредитування, які є обов`язковими відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пунктів 3.1, 3.2, 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007року за № 541/13808, а також є необхідними для договорів даного виду відповідно до пункту 6 частини одинадцятої статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»;

- визнати недійсними положення пункту 3.2.3, абзацу другого пункту 3.3.4, пункту 3.3.9, пункту 3.3.16, абзацу третього пункту 4.1, пункту 5.3 кредитного договору від 16 серпня 2007 року № 109-Ф/07 та пункту 4.3.4, пункту 4.3.9, пункту 4.3.10, пункту 4.3.11, розділу VI додаткової угоди від 22 жовтня 2010 року № 1 до кредитного договору;

- визнати нікчемними положення пункту 3.2.7, абзацу четвертого пункту 4.1 кредитного договору від 16 серпня 2007 року № 109-Ф/07 і пункту 6.1 додаткової угоди від 22 жовтня 2010 року № 1 до кредитного договору;

- розірвати кредитний договір від 16 серпня 2007 року № 109-Ф/07 з моменту набрання рішенням суду законної сили;

- зобов`язати ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Вінницької обласної дирекції АБ «Украгазбанк» здійснити коригування кредитних зобов`язань ОСОБА_1 на суму вже здійснених виплат за кредитним договором від 16 серпня 2007 року № 109-Ф/07 та додатковою угодою від 22 жовтня 2010 року № 1 до нього у бік їх зменшення на розмір позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Вінницької обласної дирекції АБ «Укргазбанк»;

- припинити зобов`язання сторін за кредитним договором від 16 серпня 2007року № 109-Ф/07 з винесенням рішення у справі;

- припинити заставу Публічного акціонерного товариства АБ «Укргазбанк» в особі Вінницької обласної дирекції АБ «Украгазбанк» на квартиру АДРЕСА_1 , яка виникла на підставі іпотечного договору від 16 серпня 2007 року № 2554 з дати винесення рішення у справі;

- зобов`язати приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І. І. внести відомості до державного реєстру про припинення застави ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Вінницької обласної дирекції АБ «Украгазбанк» на квартиру АДРЕСА_1 , яке виникло на підставі іпотечного договору від 16 серпня 2007 року № 2554;

- стягнути з ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Вінницької обласної дирекції АБ «Украгазбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що банк не надав ОСОБА_1 детальний розпис загальної (сукупної) вартості кредиту та графік платежів, право на отримання яких закріплено у вищенаведених нормативно-правових актах і документах. Тому позивач вважає, що сторони в належній формі не досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а отже, укладений договір підлягає визнанню недійсним. Умови кредитного договору вважає несправедливими, оскільки йому не надано право розірвати договір, при настанні істотної зміни становища, положення абзацу третього пункту 4.1 кредитного договору позбавляють законного права ОСОБА_1 припинити правовідношення шляхом розірвання договору. Вважає положення абзацу третього пункту 4.1 кредитного договору недійсними, так як його зміст є незаконним. Положення абзацу другого пункту 3.3.4 та пункту 5.3 кредитного договору передбачають непропорційно велику суму компенсації, умови положень VI розділу додаткової угоди від 22 жовтня 2010 року № 1 вважає дискримінаційними, оскільки зміна відсоткової ставки призведе до порушення прав відповідача-позивача, цей розділ є недійсним у зв`язку з невідповідністю волевиявлення, вважає вказані умови такими, що суперечать принципам добросовісності та справедливості, вказує, що зазначені пункти суперечать загальним вимогам, що встановлені законом, а тому підлягають визнанню недійсними відповідно до частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України. Таким чином, ОСОБА_1 вважає зазначені ним вище положення кредитного договору несправедливими та такими, що прийняті з порушенням чинного законодавства до кредитного договору недійсними.

Пункт 3.2.7, абзаци три, чотири пункту 4.1 кредитного договору є нікчемними, оскільки порушують принцип рівності сторін, а саме лише банку надано право відмовитись від зобов`язання, розірвати договір та змінити відсоткову ставку за кредитом. Умови реструктуризації суттєво впливають на майновий інтерес позичальника, порушують його права. У зв`язку із підвищенням вартості іноземної валюти, позивачу завдано майнової шкоди, яка полягає у збільшенні суми кредиту.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 грудня 2016 року позов ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість у розмірі 24 742,02 доларів США.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами наявні кредитні правовідносини, які боржник належним чином не виконував, у зв`язку із чим виникла кредитна заборгованість у розмірі 24 742,02 доларів США, що підлягає стягненню з позичальника. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд виходив із того, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання кредитного договору від 16 серпня 2007 року № 109-Ф/07, додаткової угоди до нього від 22 жовтня 2010 року № 1, договору іпотеки від 16 серпня 2007 року та додаткової угоди до договору іпотеки № 1 від 22 жовтня 2010 року до договору іпотеки від 16 серпня 2007 року недійсними; зобов`язання ПАТ АБ «Укргазбанк» прийняти від ОСОБА_1 грошові кошти із розстрочкою платежу та зупинити нарахування пені, відсотків та штрафних санкцій; виключення запису про обтяження та зняття заборони на відчуження - відмовлено у повному обсязі. Боржник пропустив трирічний строк позовної давності звернення до суду з позовом до банку про визнання недійсним умов кредитного договору. Крім цього, умови кредитного договору та умови додаткової угоди до нього відповідають вимогам законодавства України, підписанням кредитного договору та додаткової угоди сторони досягли згоди про істотні умови договору, а тому суд критично оцінив доводи позивача за зустрічним позовом про те, що оскаржувані положення договорів суперечать принципам добросовісності й справедливості, є дискримінаційними та такими, що порушують права позичальника.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 01 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діяла представник ОСОБА_3 , задоволено частково.

Скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 грудня 2016 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ АБ «Укргазбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору та в цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено у позові.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд визнав обґрунтованими позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» про стягнення кредитної заборгованості, у зв`язку із чим погодився із висновком суду першої інстанції про наявність підстав їх задоволення. Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції в частині зустрічних позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд попередньої інстанції передчасно застосував до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовив у задоволенні позову саме з цієї підстави, не звернувши увагу на те, що наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані лише до обґрунтованих позовних вимог. Заявлені у зустрічному позові вимоги не є обґрунтованими, а тому строк позовної давності до них не застосовується. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2014 року у справі № 127/21683/14-ц, яке набрало законної сили 29 грудня 2014 року, у позові ОСОБА_1 до банку про визнання кредитного договору, додаткової угоди до нього, іпотечного договору та додаткової угоди недійсними, відмовлено. З мотивувальної частини зазначеного рішення вбачається, що підставою для задоволення позову заявник зазначав несправедливі умови договору. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 у цій справі є частково тотожними з позовними вимогами у справі № 127/21683/14-ц. Оскільки набрало законної сили рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав у частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ АТ «Украгазбанк» щодо визнання недійсними пункту 3.2.3, абзацу другого пункту 3.3.4, пункту 3.3.9, пункту 3.3.16, абзацу третього пункту 4.1, пункту 5.3 кредитного договору від 16 серпня 2007 року № 109-Ф/07 та визнання недійсними пунктів 4.3.4, 4.3.9, 4.3.10, 4.3.11, розділ VI додаткової угоди від 22 жовтня 2010 року № 1 до кредитного договору, припинення застави ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Вінницької обласної дирекції АБ «Украгазбанк» квартири АДРЕСА_1 , яке виникло на підставі іпотечного договору від 16 серпня 2007 року № 2554 з дати винесення рішення у справі; зобов`язання приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу внести відомості до державного реєстру про припинення застави ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Вінницької обласної дирекції АБ «Украгазбанк» на квартиру АДРЕСА_1 , то суд дійшов висновку про відмову у позові. Крім цього, ОСОБА_1 у зустрічному позові просив суд встановити факт, що має юридичне значення, від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, а саме відсутність у додатковій угоді від 22 жовтня 2010 року детального розпису загальної (сукупної) вартості кредиту та графіку платежів за кожним платіжним періодом тобто, на весь період кредитування), які є обов`язковими відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пунктів 3.1, 3.2, 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007року за №541/13808, а також є необхідними для договорів даного виду відповідно до пункту 6 частини першої статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Проте суд, апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що такі вимоги не є у розумінні чинного законодавства України фактом, що має юридичне значення, який може бути встановлений судом. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання пункту 3.2.7, абзацу четвертого пункту 4.1 кредитного договору від 16 серпня 2007 року № 109-Ф/07 і пункту 6.1 додаткової угоди від 22 жовтня 2010 року № 1 до кредитного договору нікчемними та в частині розірвання кредитного договору від 16 серпня 2007 року № 109-Ф/07 з моменту набрання рішенням суду законної сили, зобов`язання ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Вінницької обласної дирекції АБ «Украгазбанк» здійснити коригування кредитних зобов`язань ОСОБА_1 на суму вже здійснених виплат за кредитним договором від 16 серпня 2007 року №109-Ф/07 та додатковою угодою від 22 жовтня 2010 року до нього у бік їх зменшення на розмір позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Вінницької обласної дирекції АБ «Укргазбанк», припинення зобов`язання сторін за кредитним договором від 16 серпня 2007 року № 109-Ф/07 з винесенням рішення у справі, апеляційний суд виходив із того, що за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Враховуючи, що спірний кредитний договір та додаткова угода № 1 до нього підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до кредитного договору, які підписані позивачем, відсутні порушення умов договору зі сторони ПАТ «Укргазбанк», зазначені доводи позичальника суд визнав необґрунтованими.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У лютому 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували умов додаткової угоди № 1, у якій зазначено порядок досудового врегулювання можливих спорів між банком та позичальником. Так, у пункті 4.1.3 та пункті 4.1 додаткової угоди № 1 зазначено обов`язок банку аналізувати фінансовий стан позичальника, перевіряти забезпеченість кредиту і вносити пропозиції про подальші правовідносини з позичальником. Банк зазначеного порядку не дотримався, проігнорував досудове врегулювання спору та передчасно звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості. Військові дії в країні, валютні обмеження, економічний стан країни створюють неможливість належно виконувати умови кредитного договору. Суд апеляційної інстанції не дав належної правової оцінки численним порушенням норм процесуального законодавства, що допущені судом першої інстанції під час розгляду цієї справи, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення. Суд відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування у банку документів, які мають важливе значення для вирішення цієї справи. Крім цього, судом першої інстанції не було встановлено третю особу. Крім цього, суди не звернули увагу на те, що укладаючи оспорювані договори з банком, ОСОБА_1 не мав необхідних знань, у зв`язку із чим банк ввів позичальника в оману при отриманні кредитних послуг та не надав позивачу відомості, необхідні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх у змісті цього договору. Також банк приховав інформацію про кінцеву сукупну вартість кредиту.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Вінницького міського суду Вінницької області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини, встановлені обставини

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16 серпня 2007 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 109-Ф/07 (далі - кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит на придбання житла у розмірі 31 900,00 доларів США зі сплатою 12,9 % річних та кінцевим терміном повернення 13 серпня 2027 року.

22 жовтня 2010 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору, у якому сторони погодили зміни умов кредитування.

З метою забезпечення виконання боржником умов кредитного договору, 16 серпня 2007 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки без оформлення заставної, за умовами якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку із внесенням змін до кредитного договору від 16 серпня 2007 року, оформлених додатковою угодою від 22 жовтня 2010 року, того ж дня між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладена додаткова угода № 1 до договору іпотеки від 16 серпня 2007 року.

У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 26 лютого 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 24 742,02 доларів США, яка складається із строкової заборгованості за кредитом - 19 514,00 доларів США; простроченої заборгованості за кредитом - 1 913,48 доларів США, поточних процентів - 202,97 грн та прострочених процентів - 3 111,57 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2014 року у справі № 127/21683/14-ц у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання кредитного договору від 16 серпня 2007 року № 109-Ф/07, додаткової угоди від 22 жовтня 2010 року № 1, договору іпотеки від 16 серпня 2007 року та додаткової угоди № 1 від 22 жовтня 2010 року до договору іпотеки від 16 серпня 2007 року недійсними; зобов`язання ПАТ АБ «Укргазбанк» прийняти від ОСОБА_1 грошові кошти із розстрочкою платежу та зупинити нарахування пені, відсотків та штрафних санкцій; виключення запису про обтяження та зняття заборони на відчуження - відмовлено у повному обсязі.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суду, і застосовані норми права

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання спірних договорів) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання спірних договорів) визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання спірних договорів), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що умови кредитного договору були доведені позичальнику у письмовому вигляді та містяться у тексті кредитного договору та додаткової угоди до нього. Позичальник з такими умовами був ознайомлений та погодився з ними, про що свідчить його підпис у тексті оспорюваного договору.

З часу укладення договору про надання споживчого кредиту, тобто з 2007 року, позичальник здійснював погашення кредитної заборгованості, що також вказує на те, що він був ознайомлений з умовами кредитного договору та погоджувався з ними.

Крім цього, за змістом частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції (абзац перший частини четвертої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до абзацу першого частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Доказів на підтвердження використання банком нечесної підприємницької практики чи наявності інших, передбачених чинним законодавством України підстав недійсності додаткового договору, позичальником не надано.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше -регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, правильно зазначав те, що строк позовної давності може бути застосовано лише до обґрунтованих позовних вимог. А тому, встановивши, що зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, дійшов правильного висновку про те, що наслідки спливу строку позовної давності до таких позовних вимог не підлягають застосуванню.

Крім цього, звертаючись до суду із зустрічними позовними вимогами, ОСОБА_1 просив суд встановити факт, що має юридичне значення, від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, а саме відсутність у додатковій угоді від 22 жовтня 2010 року № 1 детального розпису загальної (сукупної) вартості кредиту та графіка платежів за кожним платіжним періодом тобто, на весь період кредитування, які є обов`язковими відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пунктів 3.1, 3.2, 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, а також є необхідними для договорів даного виду відповідно до пункту 6 частини 11 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг

Згідно зі статтями 234, 235 ЦПК України 2004 року окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Апеляційний суд, встановивши, що вимоги заявника в цій частині зустрічних позовних не є в розумінні положень цивільного процесуального законодавства України фактом, що має юридичне значення, який може бути встановлений судом, оскільки наявність або відсутність у додатковій угоді детального розпису загальної (сукупної) вартості кредиту та графіку платежів за кожним платіжним періодом, тобто на весь період кредитування, не потребує додаткового встановлення, оскільки це встановлюється зі змісту самої угоди, дійшов правильного висновку про відмову у позові в цій частині.

Перевіряючи правильність наданого банком розрахунку заборгованості та залишаючи рішення суду першої інстанції в цій частині без змін, апеляційний суд виходив із того, що відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Отже, правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

Такий правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18).

Суди попередніх інстанцій з дотриманням вимог статей 212-214 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з`ясували обставини справ, правильно визначили характер спірних правовідносин та застосували норми права, які підлягали застосуванню, у зв`язку із чим ухвалили законні судові рішення.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів не встановила.

Доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судами доказів, висновків судів не спростовують, та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

У цьому разі відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України зміна розподілу судових витрат не відбувається.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 грудня 2016 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Ю. В. Черняк