ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/311/19Головуючий у 1-й інстанції Герчаківська О.Я.
Провадження № 22-ц/817/503/19 Доповідач - Хома М.В.
Категорія - 304090000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Костів О. З., Сташків Б. І.,

секретар - Сович Н.А.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу кредитної спілки Терна на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 лютого 2019 року, повний текст якого складено 5 березня 2019 року, ухвалене суддею Герчаківською О.Я. у цивільній справі №607/311/19 за позовом кредитної спілки Терна до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2019 року кредитна спілка Терна (далі КС Терна) звернулась в суд із вказаним позовом, посилаючись на те, що 29 січня 2015 року між КС Терна та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2015-2, згідно умов якого кредитодавець передав позичальнику кредит у розмірі 15 000,00 грн зі сплатою 42% річних та з терміном повернення до 29 січня 2017 року. В свою чергу, відповідач зобов'язувався погашати кредит та проценти за користування кредитом згідно з графіком розрахунків.

В якості забезпечення зобов'язань за кредитним договором між КС Терна та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено договори поруки №2015-2-1 від 29.01.2015 року та №2015-2-2 від 29.01.2015 року відповідно, згідно умов яких поручителі зобов'язувались виконати за боржника у повному обсязі зобов'язання по кредитному договору, за умови невиконання чи неналежного виконання боржником самостійно своїх зобов'язань за кредитним договором.

ОСОБА_1 не виконує взяті на себе зобов'язання за договором, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 38 408,83 грн, з яких 13 081,28 грн сума неповернутого кредиту, 25 327,55 грн сума нарахованих відсотків за період з 29.01.2015 року по 01.12.2018 року, яку позивач просив стягнути солідарно із відповідачів, а саме: із ОСОБА_1 та ОСОБА_2; із ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь КС Терна борг за кредитним договором №2015-2 від 29 січня 2015 року в сумі 38 408,83 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі КС Терна просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вказує, що рішення є незаконним та підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог до поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про припинення договорів поруки. Обсяг відповідальності поручителів не було збільшено, застосування іншого (підвищеного) розміру процентної ставки було передбачено п.4.5 кредитного договору у разі порушення позичальником строків сплати кредиту і нарахованих процентів, дана умова кредитного договору була відома поручителям до укладення договорів поруки.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог КС Терна про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів ОСОБА_2, ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що із зміною процентної ставки за користування кредитом на підставі п. 4.5 Кредитного договору з 42% до 63% річних, збільшився обсяг відповідальності поручителів, а тому порука відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України вважається припиненою.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.

Судом встановлено, що 29 січня 2015 року між КС Терна (Кредитодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) було укладено кредитний договір №2015-2 (Кредитний договір). За даним договором Кредитодавець передав Позичальнику кредит в розмірі 15 000,00 грн. терміном з 29 січня 2015 року до 29 січня 2017 року із сплатою 42% річних (п. 1.1. Кредитного договору).

Згідно п. 4.2. Кредитного договору сторони домовились, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно Графіку розрахунків, що є невід'ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п.4.5 кредитного договору, при порушенні позичальником строків сплати кредиту і нарахованих процентів, що передбачені у цьому договорі та у графіку розрахунків, плата за користування кредитом (процентна ставка, визначена п.1.1. Цього договору) без попередження позичальника зростає на 50 відсотків.

В якості забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором було укладено два договори поруки: №2015-2-1 від 29 січня 2015 року між КС Терна та ОСОБА_2, а також №2015-2-2 від 29 січня 2015 року між КС Терна та ОСОБА_3

Згідно умов вказаних Договорів поруки, поручителі зобов'язувалися виконати за боржника у повному обсязі грошові зобов'язання по кредитному договору, за умови невиконання або неналежного виконання боржником самостійно своїх зобов'язань за кредитним договором.

Згідно пункту 2.3 договорів поруки, поручителі підтвердили, що вони ознайомлені із кредитним договором і згідні з його умовами.

ОСОБА_1 неналежно виконував свої договірні зобов'язання, всупереч погодженим умовам Кредитного договору не дотримався визначеного графіку розрахунків, починаючи з листопада 2015 року не вносив жодних коштів.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що підлягає стягненню на користь позивача неповернута сума кредиту 13 281 грн., а також проценти за користування кредитними коштами, однак допустив порушення норм матеріального права при визначенні розміру заборгованості по процентах та прийшов до помилкового висновку про припинення поруки, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення заборгованості у солідарному порядку, виходячи з наступних мотивів.

1). Стосовно відповідальності поручителів ОСОБА_2, ОСОБА_3

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Як зазначалося вище, застосування підвищеної процентної ставки без попередження було передбачено п.4.5 кредитного договору (у випадку порушення строків сплати кредиту і процентів), і про такі умови кредитного договору було відомо поручителям при укладенні договорів поруки, що вони підтвердили у п.2.3 договорів поруки.

На таких умовах як ОСОБА_2, так і ОСОБА_3 поручались забезпечувати виконання зобов'язань за кредитом позичальником.

Отже, зростання процентної ставки з січня 2016 року із 42% до 63% (яке було викликано несплатою позичальником ОСОБА_1 з листопада 2015 року передбачених кредитним договором та графіком коштів) входить до обсягу зобовязань поручителів, так як таке зростання передбачене умовами кредитного договору, а відповідно до п.1.2 договорів поруки, які ідентичні між собою за змістом, їх предметом є обовязок поручителя виконати за боржника у повному обсязі грошові зобовязання по кредитному договору, за умови невиконання або неналежного виконання боржником самостійно своїх зобовязань за кредитним договором.

Висновок суду про наявність передбачених ч.1 ст.559 ЦК України підстав для припинення поруки є помилковим, так як не відбулась зміна зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Умови кредитного договору передбачають два варіанти розміру процентної ставки за користування кредитом : 1) у разі, коли терміни внесення платежів не порушено - 42%; 2) у разі порушення передбачених графіком строків внесення платежів без попередження застосовується підвищена на 50% процентна ставка, тобто 63%.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що внаслідок збільшення процентної ставки за користування кредитом збільшився обсяг відповідальності поручителів, а тому порука вважається припиненою, не відповідає обставинам справи, оскільки поручителі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, підписуючи договори поруки, погодились забезпечувати виконання зобов'язань ОСОБА_1 на умовах Кредитного договору, пунктом 4.5 якого передбачено таке збільшення.

За таких обставин заборгованість підлягає стягненню в солідарному порядку.

2) Щодо визначення розміру заборгованості по процентах.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1.3 Кредитного договору №2015-2 від 29 січня 2015 року цей Договір укладено строком на 24 місяці, що діє з 29 січня 2015 року до 29 січня 2017 року. Кредит надається на строк 24 місяці з 29 січня 2015 року до 29 січня 2017 року.

Таким чином, сторони погодили строк кредитування з 29 січня 2015 року по 29 січня 2017 року.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи те, що визначений кредитним договором строк кредитування закінчився 29 січня 2017 року, а тому суд першої інстанції не врахував того, що право кредитодавця на нарахування процентів за користування кредитом припинилось та з цього моменту у останнього виникло право на отримання сум за прострочення грошового зобов'язання, передбачених ст. 625 ЦК України.

Позовних вимог по ст. 625 ЦК України КС Терна до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не заявляло.

Із наданого КС Терна розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 29 січня 2017 року (закінчення строку кредитування) сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №2015-2 від 29 січня 2015 року становила 23 226,92 грн, з яких: 13 281,28 грн сума неповернутого кредиту, 9 945,64 грн сума нарахованих відсотків за договором.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно застосовано вимоги ст. 1054 ЦК України, що є неправильним застосуванням норм матеріального права та відповідно підставою для скасування рішення суду.

Таким чином, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 лютого 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог шляхом стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_5 та ОСОБА_6, з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором №2015-2 від 29 січня 2015 року в сумі 23 226,92 грн, з яких: 13281,28 грн сума неповернутого кредиту, 9945,64 грн сума нарахованих відсотків за договором за період кредитування з 29.01.2015 року до 29.01.2017 року.

У стягненні відсотків за період з 29.01.2017 року до 01.12.2018 року, виходячи з відсоткової ставки 63 % річних слід відмовити, так як відсутні правові підстави для задоволення цієї частини позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що позов КС Терна задоволено частково, а саме 60, 47% заявлених позовних вимог, з урахуванням того, що при поданні позовної заяви та апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у загальній сумі 4 793,50 грн, а тому з ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід стягнути на користь КС Терна судовий збір у розмірі по 966,20 грн з кожного.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу кредитної спілки Терна задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 лютого 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов кредитної спілки Терна до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП №НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1) та з ОСОБА_2 (РНОКПП №НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2) на користь кредитної спілки Терна ( ідентифікаційний код юридичної особи 37246332, рах.НОМЕР_4, МФО №305299, місцезнаходження: вул. Коперніка, 3 офіс №23, м. Тернопіль) заборгованість за кредитним договором №2015-2 від 29 січня 2015 року в сумі 23 226,92 грн (двадцять три тисячі двісті двадцять шість гривень та дев'яносто дві копійки).

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (РНОКПП №НОМЕР_3, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3) на користь кредитної спілки Терна заборгованість за кредитним договором №2015-2 від 29 січня 2015 року в сумі 23 226,92 грн (двадцять три тисячі двісті двадцять шість гривень та дев'яносто дві копійки).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 в користь кредитної спілки Терна сплачений судовий збір у розмірі по 966,20 грн (дев'ятсот шістдесят шість гривень та двадцять копійок) з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню в касаційному порядку на підставі п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 14 травня 2019 року.

Головуюча

Судді