ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 травня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/9099/18

Головуючий у першій інстанції Литвиненко І. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/612/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Бечка Є.М., Євстафіїва О.К.

секретар: Поклад Д.В.

Позивач: ОСОБА_1 , що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2

Відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_3

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 27 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи орган опіки та піклування Деснянської районної у м.Чернігові ради, Комунальне підприємство «Деснянське» Чернігівської міської ради, про визнання особи такою, що має право користування житловим приміщенням, ухвалене о 12 год. 02 хв. у м. Чернігові, повний текст рішення складено 1 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_2 таким, що має право на користування квартирою АДРЕСА_1 на підставі ст. ст. 64, 65 ЖК УРСР, статті 40 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Позовні вимоги мотивовано тим, що з 2016 року та на час подання позову, вона, спільний син її та ОСОБА_3 проживали в квартирі АДРЕСА_1 , однак батько відмовляється від надання дозволу на реєстрацію дитини за цією адресою, такі дії свідчать, на думку позивача про невизнання за дитиною права на користування зазначеним житлом.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 27 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що має право користування житловим приміщенням, задоволено. Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на користування квартирою АДРЕСА_1 . Стягнуто із ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 по 234 грн 93 коп. з кожного у відшкодування судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у дитини відсутнє інше житло, яке було б придатне для проживання, при цьому право користування дитини спірною квартирою є похідним від права користування його батька. ОСОБА_3 набув рівних з наймачем прав на користування квартирою АДРЕСА_1 . Отож, на вселення 31.01.2016 до спірної квартири малолітньої дитини ОСОБА_3 ОСОБА_2 , згода наймача квартири - ОСОБА_5 була непотрібною.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначене рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не встановлено фактичних обставин, які б могли бути перешкодою для проживання та перебування 3-х дітей, в тому числі неповнолітнього ОСОБА_2 у квартирі по АДРЕСА_2 . Інтереси неповнолітнього ОСОБА_2 не порушуються з огляду на те, що неповнолітній ОСОБА_2 та інші двоє дітей позивачки у спірній квартирі АДРЕСА_1 не мешкають. Крім того, на думку ОСОБА_3 , матеріали справи не містять висновку органу опіки та піклування, як цього вимагає ст. 19 СК України та який повинен бути врахований при ухваленні судового рішення. Також ОСОБА_3 вважає, що оскільки місцем реєстрації та фактичного проживання його неповнолітнього сина ОСОБА_2 є місце проживання та реєстрації його матері по АДРЕСА_2 , то це саме те місце, де повинна проживати дитина.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 1 березня 2019 року без змін. Зазначає у відзиві, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам чинного законодавства та прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що оскільки син ОСОБА_6 вселився в спірну квартиру зі своїм батьком і там разом з батьками проживав з 2016 року, що визнано всіма учасниками справи, то він нарівні з батьком та іншими особами ( бабою, дядьком) набув рівного права на проживання в спірній квартирі. Факт проживання на даний час неповнолітнього сина з матір`ю не є підставою для втрати ним сервітуту ( сервітутного права) на проживання у помешканні батька.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції відповідає.

По справі встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дитиною позивача та відповідача ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.10).

Як вбачається із довідки ТОВ «Майс сілтус» № 340 від 23.05.2018 року, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 11). Дитина зареєстрована, але не проживає разом із матір`ю в цьому житловому приміщенні з грудня 2009 року (а.с. 14).

За адресою: АДРЕСА_3 , 17/19 для проживання та перебування дітей жодних умов не створено, умови для проживання незадовільні, що підтверджується актом обстеження умов проживання Служби у справах Дітей Новозаводської районної у м. Чернігові ради від 16.05.2018 року (а.с. 15).

ОСОБА_3 вчиняла заходи щодо реєстрації свого сина ОСОБА_2 за адресою місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 , однак ій було відмовлено, оскільки відсутня згода на це іншого законного представника (а.с. 16-17).

За адресою квартира АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_5 наймач, та її сини ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 43). Ця квартира є двохкімнатоною, житловою площею 28,5 кв.м та загальною площею 51,30 кв.м, що підтверджується копією особового рахунку, із якого також вбачається, що ця квартира є державною власністю (а.с. 45)

В судових засіданнях ОСОБА_3 пояснювала, під час розгляду справи в суді першої іцнстанції її було примусово виселено разом із сином із цієї квартири 29.01.2019 року її свекрухою, батько при цьому був відсутній, а по телефону повідомив, що його це не стосується, на прохання позивача та її сина, про те, що їм ніде ночувати, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не реагували. Після виселення, ОСОБА_3 із сином проживають у знайомих, дитина після емоційного стресу проходить лікування у невропатолога та психіатра. Пояснення в частині лікування дитини у невропатолога та рекомендація про нагляд психіатра, підтверджується копією амбулаторної книжки ОСОБА_2

Як вбачається із висновку про результати перевірки Чернігівського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області, по зверненню ОСОБА_3 від 24.02.2019, вона 31.01.2019 року звернулась із заявою щодо вчинення домашнього насильства з боку ОСОБА_5 щодо свого онука ОСОБА_2 , що мало місце 29.01.2019 року за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

Відповідачі заперечують проти того, що виселення було примусовим, зазначаючи, що виселилась ОСОБА_3 разом із сином добровільно.

Відповідно до статей 64 та 65 Житлового кодексу УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

В силу наведених правових норм ОСОБА_3 набув рівних з наймачем прав на користування квартирою АДРЕСА_1 . Отож, на вселення 31.01.2016 до спірної квартири малолітньої дитини ОСОБА_3 ОСОБА_2 , згода наймача квартири - ОСОБА_5 була непотрібною.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отож, право дитини на користування житловим приміщенням є похідним від права користування на житлове приміщення її батька.

Стаття 8 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» передбачає:

1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли таке втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших.

У рішенні Європейського Суду від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п.п.47, 48, Суд зазначив, що втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що передбачені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві». Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним в демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити у контексті всієї справи загалом, чи були мотиви, наведені для виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 18 Конвенції про права дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналізуючи обставини справи, надані учасниками докази та враховуючи характер спірних правовідносин, норми права які їх регулюють, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції вірно виходив з того, що у дитини відсутнє інше житло, яке було б придатне для проживання та право користування дитини на спірною квартирою є похідним від права користування його батька, вселення дитини за місцем проживання його батьків не потребує згоди інших осіб, що мають право користування цим житлом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-82, 89 ЦПК України, вірно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що дитина повинна проживати та бути зареєстрованою за адресою фактичного місця проживання та реєстрації того з батьків, з ким вона фактично проживає, не заслуговують на увагу суду, оскільки при вирішенні даного спору, керуючись принципом верховенства права, суд першочергово приділяє увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, аналізуючи надані докази, колегія суддів враховує, можливість та придатність житла для проживання дитини за місцем реєстрації його матері ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 , також те, що на момент звернення до суду, тобто на 31 серпня 2018 року дитина проживала в квартирі АДРЕСА_1 з 2016 року та вселилась туди разом з батьками, виселення дитини з зазначеної квартири відбулось примусово.

Аргументи скарги про те, що матеріали справи не містять висновку органу опіки та піклування, також не заслуговують на увагу, оскільки предметом даного спору не є визначення місця проживання дитини з одним з батьків. До участі у справі залучено орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради, яким були обстежені умови проживання та можливість проживання сина позивачки та ОСОБА_3 у помешканні, в якому зареєстрована ОСОБА_1 . Крім того, відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України саме на учасників справи покладено обов`язок щодо подання та забезпечення доказів. Суд першої інстанції вирішив справу на підставі наданих доказів.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 27 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 30 травня 2019 року.

Головуючий: Судді: