Справа № 149/483/19
Провадження № 22-ц/801/1973/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаревич М. Г.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 рокуСправа № 149/483/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Ковальчука О. В.,

суддів: Марчук В. С., Сала Т. Б.,

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності на нерухоме майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області про забезпечення позову, постановлену у цій справі 02 серпня 2019 року у м. Хмільнику суддею цього суду Войнаревичем М. Г., дата складання її повного тексту не відома,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на нерухоме майно, а саме: на Ѕ частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , Ѕ частину нежитлових будівель та споруд по АДРЕСА_3 , загальною площею 2229,6 м. кв., та Ѕ частину відповідних земельних ділянок по АДРЕСА_3 та по АДРЕСА_2 .

11 червня 2019 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, мотивуючи її тим, що існує реальна ймовірність того, що відповідач ОСОБА_2 або теперішні власники спірного майна ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до завершення розгляду справи відчужать спірне майно.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 червня 2019 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 24 липня 2019 року скасовано ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 червня 2019 року, матеріали за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 02 серпня 2019 року заяву про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на наступне майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 ; нежитлові будівлі та споруди загальною площею 2229, 6 кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_3 земельні ділянки, які розташовані по АДРЕСА_2 : кадастровий номер :00:001:0974, :00:001:0975, 510900000:00:001:0365, право на яке зареєстровано за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Не погодившись із постановленою ухвалою, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржувану ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 в частині накладення арешту на належне йому на праві приватної власності майно, а саме на: 53/100 часток з 987/1000 часток нежитлових будівель та споруд, що знаходяться в АДРЕСА_3 та належать йому на підставі нотаріально посвідченого договору дарування частки нерухомого майна від 19 вересня 2017 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи - ОСОБА_4 зазначив, що ненадання йому копії позовної заяви та додатків до неї унеможливлює приймати участь у справі.

Оскільки ухвала суду оскаржується лише в частині накладення арешту на належну ОСОБА_3 частку нежитлових будівель та споруд, тому, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, в іншій її частині не перевіряється.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Частиною 1 ст. 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Види забезпечення позову визначені ст. 150 ЦПК України, зокрема, позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

З аналізу вищевикладеного випливає, що засоби забезпечення позову є важливою гарантією захисту і реального поновлення прав учасників судового процесу. Поняття засобів забезпечення позову визначається як застосування судом процесуальних засобів тимчасового характеру, які гарантують можливість реалізації позовних вимог або сприяють збереженню існуючого положення між сторонами до винесення судового акта.

Апеляційний суд звертає увагу, що забезпечення позову допускається у формах як забороною відповідачам вчиняти певні дії так і забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

При задоволенні заяви про забезпечення позову та при обранні виду такого забезпечення, слід враховувати обраний спосіб судового захисту. Зазначений спосіб забезпечення позову повинен мати належний та дієвий засіб, яким досягається та мета на досягнення якої, такий спосіб був спрямований.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про захист порушеного права, шляхом визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на Ѕ частину успадкованого майна, зокрема, на Ѕ частину нежитлової будівлі та споруди, загальною площею 2229,6 кв. м., що знаходиться в АДРЕСА_3 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25 лютого 2013 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 лютого 2013 року, індексний номер 744676, ОСОБА_5 на праві приватної власності належали нежитлові будівлі та споруди по АДРЕСА_3 , загальною площею 2229,6 м. кв.

26 квітня 2013 року ОСОБА_5 заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде йому належати на день його смерті і на що він за законом матиме право, про що ним складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Юрчишиною О. П. та зареєстрований в реєстрі за № 257.

Згідно зі свідоцтвом про смерть від 13 березня 2015 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Хмільнику Вінницької області.

15 грудня 2015 року приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Юрчишиною О. П. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом НАС № 804864, зареєстроване в реєстрі за № 1134, на спадкове майно ОСОБА_5 , яке складається з нежитлової будівлі та споруди, загальною площею 2229,6 кв. м., що знаходиться в АДРЕСА_3 .

Відповідно до п. 1 договору дарування частки нерухомого майна від 19 вересня 2017 року ОСОБА_2 передала безоплатно у власність ОСОБА_3 53/100 часток з належних їй 987/1000 часток нежитлових будівель та споруд, що знаходяться в АДРЕСА_3 . Відчужувана за цим договором частка становить 520/1000 часток від цілого об`єкту нерухомого майна.

Обрання судом першої інстанції такого способу забезпечення позову, як накладення арешту на спірне спадкове майно є таким, що відповідає, як предмету позовних вимог, так і вимогам статей 149, 150 ЦПК України. Водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті та обмеження можливості користування майном, а спрямовані лише на збереження існуючого становища до винесення остаточного рішення у справі.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що невжиття заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, зокрема, спірне майно може бути відчужене, що унеможливить досягнення мети звернення з даним позовом до суду - захисту порушених прав і інтересів позивача, обраним нею способом, а навпаки, утруднить її правове становище, оскільки зумовить (у випадку задоволення позову) виникнення необхідності у подальших зверненнях до судів для відновлення своїх порушених прав і інтересів відносно права власності на нежитлові будівлі та споруди загальною площею 2229, 6 кв. м., що знаходяться по АДРЕСА_3 .

Таким чином, суд першої інстанції правомірно зазначив про те, що заява позивача про забезпечення позову щодо накладення арешту на спірне майно є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову, тому, з огляду на положення ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказану ухвалу - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 02 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : В. С. Марчук

Т. Б. Сало

Текст постанови виготовлено 01 жовтня 2019 року.