ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 2-2907/2011

провадження №61-8617св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 , на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 серпня 2011 року, ухвалене у складі судді Смирнової Є. П., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2011 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про звернення стягнення на передане в іпотеку майно.

В обґрунтування позову зазначило, що 13 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_4 укладено договір відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 473 310 гривень на строк до 13 березня 2018 року і зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16% річних.

У цей же день у забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_4 банк уклав з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 іпотечний договір № 5708, відповідно до умов якого у іпотеку банку передано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Оскільки ОСОБА_4 порушив зобов`язання з повернення кредита і має заборгованість у розмірі 563 729,59 гривень, ПАТ «Державний ощадний банк України» просило у рахунок погашення цієї заборгованості звернути стягнення на передану в іпотеку квартиру.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 серпня 2011 року позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії № 2503 від 13 березня 2008 року у сумі 563 729,59 гривень звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності невиконання позичальником кредитних зобов`язань і наявності у нього непогашеної заборгованості, що є підставою для звернення стягнення на іпотечне майно у рахунок погашення боргу.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 серпня 2011 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для звернення стягнення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 серпня 2011 року і ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що суд першої інстанції неналежно повідомляв його про місце, дату та час розгляду справи, у зв`язку з чим він не мав можливості прибути у судове засідання і реалізувати свої процесуальні права, зокрема заперечувати проти позову і подати докази на підтвердження обставин, якими обґрунтовані ці заперечення.

На думку заявника, поданий банком розрахунок заборгованості є недостовірним, так як не підписаний головним бухгалтером і не містить посилань на первинні бухгалтерські документи. Суму заборгованості вважає недоведеною і завищеною; також суд не послався на докази, з яких установив факт дійсного отримання позичальником кредитних коштів і виникнення зобов`язання з їх повернення.

Вказує, що суди першої і апеляційної інстанцій помилково не застосували до спірних правовідносин положення Закону України «Про захист прав споживачів» і не перевірили, чи повідомив банк позичальнику передбачену цим Законом інформацію перед укладенням кредитного договору.

Позиція інших учасників справи

У березні 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» подало відзив на касаційну скаргу, у якому послалося на безпідставність її доводів. Вказало, що суд першої інстанції у визначеному чинним процесуальним законодавством порядку повідомляв заявника про місце, дату та час розгляду справи; відповідачі знали про перебування цієї справи у провадженні суду, тому мали об`єктивну можливість бути присутніми у судових засіданнях і реалізувати свої процесуальні права. Розмір заборгованості позичальника ОСОБА_4 уже встановлений судовим рішенням про стягнення з нього заборгованості, тому доводи касаційної скарги про його недоведеність помилкові.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і зупинено виконання ухвали Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року, якою залишено без змін заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 серпня 2011 року, до закінчення її перегляду у касаційному порядку.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 13 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_4 укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 2503, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 473 310 гривень на строк до 13 березня 2018 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16% річних.

Цього ж дня ПАТ «Державний ощадний банк України» уклало з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 іпотечний договір № 5708, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано двокімнатну АДРЕСА_1 загальною площею 55,40 кв .м , житловою площею 29,80 кв.м, розташовану по АДРЕСА_1 .

Вказана квартира належить ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у рівних частках.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 9 червня 2010 року стягнено з ОСОБА_4 на користь Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії № 2503 у розмірі 523 592,59 гривень.

Вказане рішення боржник не виконав; станом на час розгляду справи судом першої інстанції заборгованість не погашена.

Згідно з поданим банком розрахунком станом на 9 червня 2010 року борг ОСОБА_5 становить 563 729,59 гривень, з яких: 473 310 гривень - заборгованість за кредитом, 81 521,21 гривень - заборгованість за процентами і 8 898,38 гривень - пеня.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Стаття 575 ЦК України визначає, що іпотекою є застава нерухомого майна, яке залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до статті 3 цього Закону іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання (стаття 7 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно зі статтею 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Встановивши порушення позичальником ОСОБА_4 зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії № 2503 від 13 березня 2008 року і наявність у нього непогашеної заборгованості у сумі 563 729,59 гривень, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на передану в іпотеку у забезпечення виконання цього договору двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2

Доводи заявника про те, що поданий банком розрахунок заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії № 2503 є недостовірним, так як не підписаний головним бухгалтером і не містить посилань на первинні бухгалтерські документи, касаційний суд відхиляє.

Суди першої і апеляційної інстанцій у визначеному цивільним процесуальним законодавством порядку оцінили вказаний розрахунок та вважали його належним і допустимим доказом; заявник на спростування цього розрахунку і вказаних у ньому сум жодних доказів не подав.

Фактично доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи.

Твердження заявника про недоведеність дійсного отримання ОСОБА_5 кредитних коштів є помилковими, так як ця обставина достовірно встановлена рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 9 червня 2010 року про стягнення заборгованості, яке набрало законної сили.

Посилання заявника на те, що суди першої і апеляційної інстанцій помилково не застосували до спірних правовідносин положення Закону України «Про захист прав споживачів», касаційний суд вважає безпідставними, оскільки у правовідносинах із ПАТ «Державний ощадний банк України» ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не мають статусу споживачів послуг банка і зазначений Закон на правовідносини щодо звернення стягнення на предмет іпотеки свою дію не поширює.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про те, що суд першої інстанції неналежно повідомляв його про місце, дату та час розгляду справи, що має наслідком обмеження у реалізації процесуальних прав.

Заявник достовірно знав про перебування цієї справи у провадженні суду, оскільки звертався до суду першої інстанції з клопотанням про відкладення розгляду справи, 5 липня 2011 року був особисто присутнім у судовому засіданні, 9 серпня 2011 року з матеріалами справи ознайомився його представник, а про судове засідання, призначене на 29 серпня 2011 року, заявника повідомлено телеграмою, яка вручена повнолітньому члену його сім`ї - матері ОСОБА_2

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «Олександр Шевченко проти України», справа «Трух проти України»).

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (справа «Юніон Аліментаріа Сандерс С . А. проти Іспанії»).

За таких обставин касаційний суд приходить до висновку, що заявник, достовірно знаючи про перебування цієї справи у провадженні суду, не був позбавлений можливості приймати участь у судовому розгляді та реалізувати свої процесуальні права як особисто, так і через представника.

Порушень судами першої і апеляційної інстанцій цивільного процесуального законодавства, які унеможливили з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, касаційним судом не встановлено і заявником не наведено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо поновлення виконання судових рішень

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.

Оскільки касаційну скаргуОСОБА_1 залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання ухвали Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року, якою залишено без змін заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 серпня 2011 року.

Щодо клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У квітні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду клопотання про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з тих підстав, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення формування єдиної правозастосовчої практики у справах щодо захисту прав споживачів і визнання недійсним кредитного договору у зв'язку з обманом споживача, а також у справах щодо визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Касаційний суд не вбачає підстав для задоволення цього клопотання.

Згідно з частиною п`ятою статтею 403 ЦПК України, на яку в обґрунтування клопотання послався заявник, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до відповідачів з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимог щодо захисту прав споживачів або про визнання недійсним кредитного договору у цій справі не заявлено і зазначені питання не стосуються предмета спору. Також позивач не просив визнати за ним право власності на предмет іпотеки, як помилково вказує заявник.

Оскільки зазначені представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 обставини не свідчать про існування визначених статтею 403 ЦПК України правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, касаційний суд відмовляє у задоволенні клопотання.

Керуючись статтями 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у задоволенні клопотання, поданого його представником ОСОБА_3 , про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 серпня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання ухвали Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року, якою залишено без змін заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 серпня 2011 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний