Дата документу 21.05.2019 Справа № 311/2187/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1606/19 Головуючий у 1-й інстанції: Носик М.А.
Є.У.№ 311/2187/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за борговим зобов`язанням та компенсації моральної шкоди, та зустрічним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в особі їх представника адвоката Коваленка Володимира Васильовича до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 11 лютого 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди, який в ході розгляду справи доповнювала і уточнювала. Зазначала, що 25 жовтня 2015 року відповідачі взяли у неї в борг під реалізацію продукти харчування та супутні товари на суму 270 000 грн. та зобов`язались до 01 січня 2017 року сплатити за товар кошти частками в загальній сумі 230 000грн., про що склали відповідну розписку. Посилаючись на те, що взяті на себе зобов`язання відповідачі не виконали, борг за товар не повернули, чим завдали їй моральної шкоди, просила суд на підставі ст.ст. 692, 694, 1046-1047 ЦК стягнути з останніх в солідарному порядку заборгованість у розмірі 230 000 грн. та компенсацію моральної шкоди в сумі 50 000 грн., а також відшкодувати судові витрати.

Заперечуючи проти позову, у серпні 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним. В обґрунтування своїх вимог зазначали, що ОСОБА_1 з 2006 року здійснює підприємницьку діяльність з реалізації продуктів харчування, промислових товарів, алкогольних напоїв і тютюнових виробів у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» в с.Балки, Василівського району, Запорізької області, в якому ОСОБА_2 до серпня 2016 року працювала продавцем. У жовтні 2015 року сторони дійшли згоди, що ФОП ОСОБА_1 передасть відповідачам в оренду магазин разом із торгівельним обладнанням і продовольчими товарами, за які останні до січня 2017 року частками повинні сплатити їй 230 000 грн., про що склали відповідну розписку. При укладенні договору сторони домовились, що весь товар і майно будуть передаватися по акту прийому-передачі із зазначенням його асортименту і вартості. Проте після написання розписки ФОП ОСОБА_4 відмовилась передавати відповідачам магазин в оренду, і до серпня 2016 ОСОБА_2 залишилася працювати в магазині за трудовим договором і отримувала заробітну плату. Посилаючись на те, що укладений сторонами договір купівлі-продажу товару в розстрочку і договір оренди магазину не відповідають вимогам ст.ст.203, 215 і главі 54 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 не є власником магазину, сторони не дійшли згоди стосовно всіх суттєвих умов договору щодо асортименту товару, його кількості, ціни і якості, фактично правочин не був виконаний, просили визнати договір недійсним з моменту його укладання і відшкодувати судові витрати.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 11 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 115 000 грн. з кожного. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині первісного позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами було укладено договір позики, а наявність боргових документів у позивача підтверджує невиконання відповідачами своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів відповідно. Суд першої інстанції до цих правовідносин застосував правила статей 1046-1048 ЦК України щодо договору позики та статей 526, 611, 625 ЦК України щодо загальних умов виконання зобов`язання та порушення умов виконання грошового зобов`язання. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що ФОП ОСОБА_1 є суб`єктом підприємницької діяльності, знаходиться на загальній системі оподаткування, її діяльність по продажу продуктів харчування та інших супутніх товарів з розстрочкою оплати є основним видом її підприємницької діяльності. Жодних правочинів як суб`єкт підприємницької діяльності з відповідачами ОСОБА_1 не укладала, а отже відсутні підстави для визнання такого правочину недійсним. При написанні розписки сторони дійшли згоди щодо всіх суттєвих умов договору, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, а тому відповідно до ст.ст.203, 204 ЦК України він є правомірним.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового ОСОБА_3 і ОСОБА_2 зазначають про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильність оцінки зібраним у справі доказам. Вважають, що суд дійшов помилкового висновку про те, що між сторонами був укладений договір позики та договір новації, тоді як фактично спірні правовідносини врегульовані нормами глави 54, 58 ЦК України. На думку відповідачів, суд дійшов суперечливих висновків щодо правової природи укладеного сторонами договору, безпідставно відмовив у задоволенні вимог про визнання правочину недійсним. Просили скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 і задовольнити зустрічний позов.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції дав правильну оцінку зібраним у справі доказам і обґрунтовано стягнув з відповідачів 230 000 грн., оскільки, взявши у неї товар на реалізацію, належні їй гроші в обумовлені строки вони не сплатили. Спору щодо оренди магазину між сторонами не було. Вважає, що фактично на підставі ст. 1053 ЦК України відбулася новація боргу, а тому суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення ст. 1046-1047 ЦК. Суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання правочину недійсним. Вона мала право здавати магазин в оренду, проте як фізична особа підприємець жодного договору з відповідачами не укладала.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення зміні в частині правового обґрунтування з огляду на такі обставини.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові), зокрема, грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Наявність боргової розписки у позичальника підтверджує наявність боргу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами склалися правовідносини, врегульовані ст.ст.1046, 1047 ЦК України.

На думку колегії суддів, такі висновки суду є помилковими.

Встановлено, що ОСОБА_1 , 1947 р. н ., з серпня 1998 по серпень 2016 здійснювала підприємницьку діяльність з роздрібної торгівлі продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », власником якого є її чоловік ОСОБА_6 (т.1, а.с.29-34).

Відповідач ОСОБА_2 працювала продавцем у вказаному магазині за трудовим договором, укладеним з ФОП ОСОБА_1 13.03.2006 (т.1а.с.35, т.2 а.с.8).

Восени 2015 року ОСОБА_1 у зв`язку із похилим віком мала намір закрити продуктовий магазин, проте ОСОБА_2 і ОСОБА_3 умовили її дозволити їм розпродати весь товар, що залишався у магазині, зобов`язалися сплачувати оренду і податки.

На підтвердження домовленостей ОСОБА_2 і ОСОБА_3 написала розписку, в якій зазначили, що «беруть товар в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» с. Балки у ОСОБА_1 у вигляді продуктів харчування і супутніх товарів за роздрібною ціною 280 000 грн., знижка 20% , борг складає 230 000 грн. і зобов`язуються виплатити у строк до 01.01.2017 частками. Оренда за використання приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » і за торгівельне обладнання складає 2 500 грн. в рік… Беремо на себе зобов`язання сплачувати податки, електроенергію, заробітну плату, штрафи особисто. Акт оренди приміщення додається» (а.с.9).

Спору щодо заборгованості зі сплати за оренду приміщення магазину і торгівельного обладнання, податків, заробітної плати, штрафів між сторонами не має.

ОСОБА_2 не заперечувала у суді апеляційної інстанції, що власноручно склала вказану розписку, на час прийняття магазину в ньому обліковувався товар на суму 280 000 грн., були наявні всі дозвільні документи, сертифікати відповідності тощо. Напередодні написання розписки вона як продавець магазину і ОСОБА_1 як його власник здійснили перевірку товару і матеріальних цінностей, що зберігалися в магазині. За товарними накладними вартість товару, що залишався в магазині, складала суму, зазначену розписці. Вона була єдиним продавцем. Весь товар обліковувався у спеціальному зошиті, який вона заповнювала кожного тижня.

Вказані пояснення ОСОБА_2 підтвердила ОСОБА_1 , яка пояснила у суді, що у жовтні 2015 мала намір закрити магазин, проте ОСОБА_2 , яка працювала в ньому продавцем, попросила дозволити їй і її співмешканцю ОСОБА_7 розпродати товар, що залишався у магазині, а виручені від продажу кошти повернути їй частинами, про що власноручно написала розписку. Перед написання розписки вони провели інвентаризацію магазину, перевірили кількість і якість товару, сертифікати відповідності, товарні накладні і інші документи, які були передані відповідачам.

Належних і допустимих доказів на підтвердження факту проведення розрахунку з ОСОБА_1 відповідачі ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не надавали, їх заперечення проти позову зводилися лише до того, що в подальшому ОСОБА_1 відмовилася від домовленостей і фактично продовжувала самостійно господарювати в магазині, а ОСОБА_2 працювала в ньому продавцем.

Разом з тим, заперечення відповідачів про те, що фактично правочин не відбувся і товар їм не передавався спростовуються поясненнями свідків і суперечать дійсним обставинам справи.

Зокрема, допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_6 і ОСОБА_8 підтвердили у суді, що після жовтня 2015 року ОСОБА_2 продовжувала торгувати у магазині, кошти за переданий їй у жовтні 2015 року товар, що залишався у магазині, повертати ОСОБА_1 відмовилася.

Доводи апеляційної скарги про те, що свідки давали неправдиві пояснення у суді, оскільки є близькими родичами позивачки і заінтересовані у результатах розгляду справи, є неспроможними.

Перед наданням пояснень у суді свідки були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, приведені судом до присяги (.1, а.с.99-100).

Із заявами до правоохоронних органів про притягнення свідків до кримінальної відповідальності за завідомо неправдиві показання, надані у цій справі, відповідачі не зверталися, до кримінальної відповідальності свідки не притягалися.

Натомість в своїх поясненнях, наданих працівникам поліції Василівського ВП ГУНП в Запорізькій області під час розгляду заяви ОСОБА_1 про те, що невідомий чоловік погрожував їй по телефону, ОСОБА_3 пояснював, що дійсно розмовляв із ОСОБА_1 але по телефону їй не погрожував та, на його думку, остання навмисно на нього наговорює, так як в нього перед нею заборгованість на суму 280 000 грн. (т.1, а.с.79,85-92).

Висновки за результатами перевірки заяви ОСОБА_1 , затверджені начальником Дніпровського ВП Василівського ВП ГУНП в Запорізькій області 25.08.2017р., в установленому порядку ОСОБА_3 не оскаржував, з вимогами про спростування відомостей, викладених у висновку щодо наявності у нього боргу перед ОСОБА_1 , не звертався.

Відповідно до копії трудового договору, укладеного між ФОП ОСОБА_1 і ОСОБА_2 13.03.2006., остання продовжувала виконувати обов`язки продавця за трудовим договором до 5 серпня 2016 року (т.2, а.с.8).

Проте, наявність вказаного трудового договору сприяла ОСОБА_2 торгувати своїм товаром в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Остання не була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності, не мала дозволів на торгівлю тютюновими і алкогольними виробами. Без наявності трудового договору вона не могла вільно торгувати придбаним ОСОБА_1 товаром.

Звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, ОСОБА_1 з посиланням на ст. ст.692, 694, 1046-1047 ЦК України просила про стягнення з відповідачів грошей за переданий їм товар, вартість якого за домовленістю сторін в момент досягнення згоди щодо укладення правочину з урахуванням 20% знижки визначена у сумі 230 000 грн.

Відповідно до статті 509 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставам виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Таким чином, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

За положенням ст.692 ЦК України продавець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вказані положення закону не врахував і дійшов помилкового висновку, що між сторонами був укладений договір позики.

Суд не взяв до уваги, що правовідносини з приводу стягнення грошової суми за придбаний товар за договором купівлі-продажу, які існували між сторонами не припинили свою дію, оскільки отримавши від ОСОБА_1 товар на суму 280 000 грн., відповідачі у строки, визначені в розписці, кошти за товар не провернули.

Проте вказана помилка суду першої інстанції не призвела до неправильного вирішення спору і підлягає виправленню шляхом зміни правового обґрунтування підстав для задоволення позову ОСОБА_1 ..

Доводи апеляційної скарги про те, що укладений сторонами договорі не відповідав Правилам роздрібної торгівлі, що в розписці не визначена кількість товару, його ціна і асортимент, тощо є неспроможними.

І судом першої, і судом апеляційної інстанції встановлено, що в момент передачі товару відповідачам спору щодо його кількості, якості, вартості і асортименту між сторонами не було.

ОСОБА_2 підтвердила, що весь товар, який вона обліковувала у спеціальному зошиті, був в наявності, вартість товару відповідала ціні, зазначеній нею у розписці. При укладенні правочину сторони дійшли згоди щодо 20% знижки за товар.

Отже, фактичні обставини свідчать, що при написанні відповідачами розписки відбулася фактична передача товару, сторони дійшли згоди щодо всіх суттєвих умов договору купівлі-продажу, визначилися із датою розрахунку, проте відповідачі свій обов`язок зі сплати вартості товару не виконали, в обумовлені договором строки кошти продавцю не передали.

При вирішенні даного спору окрім принципів цивільного права - справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 не звітувала перед податковими органами за вчинений правочин, є неспроможними і не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

При вирішенні зустрічного позову суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання укладеного сторонами договору недійсним.

За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі ст.376 ЦПК України підлягає зміні в частині правового обґрунтування причин у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 11 лютого 2019 року по цій справі змінити в частині правового обґрунтування.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено і підписано 22 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: