КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 361/5893/17 Головуючий у 1-й інст. - Дутчак І.М.
Апеляційне провадження 22-ц/824/6604/2019 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Дутчака І.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути заборгованість за договором позики в загальному розмірі 372960 грн. 08 коп., з яких: 204 868,26 грн. - сума боргу за договором позики, 151 960,55 грн. - інфляційні втрати, 16 131,27 грн. - три проценти річних.

Посилається на те, що 01 серпня 2009 року між ним та його братом ОСОБА_1 за згодою їхніх дружин був укладений нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого він передав, а ОСОБА_1 отримав грошові кошти в розмірі 138 500 грн., які він зобов`язувався повернути у строк до 01 січня 2015 року. Станом на 15 серпня 2017 року своїх зобов`язань відповідач не виконав, вказану суму грошових коштів не повернув. Згідно п. 5 цього договору відповідач взяв на себе зобов`язання повернути суму позики з урахуванням індексу інфляції в Україні протягом строку дії договору, інфляційне збільшення суми позики за період з 01 серпня 2009 року по 01 січня 2015 року становить 66 368 грн. 26 коп., тому відповідач зобов`язаний повернути йому грошову суму в розмірі 204 868 грн. 26 коп. Оскільки відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики від 01 серпня 2009 року, крім вказаної суми боргу, згідно з вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України він повинен сплатити за період з 01 січня 2015 року по 15 серпня 2017 року суму інфляційних втрат у розмірі 151 960 грн. 55 коп. та три проценти річних від простроченої суми за несвоєчасне виконання ним грошового зобов`язання в розмірі 16 131 грн. 27 коп.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 серпня 2009 року в розмірі 372 960 грн. 08 коп., з яких: 204 868 грн. 26 коп. - сума позики, 151 960 грн. 55 коп. - інфляційні втрати, 16 131 грн. 27 коп. - три проценти від простроченої суми та судовий збір у розмірі 3 729 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% та боргу з урахуванням індексу інфляції відмовити.

Посилається на те, що сторони оформили позику, але відповідач не має змоги довести ту обставину, що кошти він не отримував. Питання сплати відсотків врегульовано п.7 договору позики, а саме даний договір є безпроцентним, тому застосування положень ст.625 ЦК України в даному випадку безпідставне. Позивачем не проведено належного розрахунку суми боргу з урахуванням індексу інфляції. В розрахунку відсутні посилання на офіційні джерела індексу інфляції. Крім того, позивач у своєму розрахунку суми боргу з урахуванням індексу інфляції за період з 01.01.2015 року по 15.08.2017 року провів нарахування індексу інфляції на суму боргу 204 868,26 грн., де вже в цю суму включені 3% річних та інфляційне збільшення суми боргу, проте фактично сума основного боргу складає 138 500,00 грн.

Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Посилається на те, що відповідно до п.2 договору позики, укладеного між сторонами передача грошей була проведена до підписання договору. Відповідачем не було подано жодних доказів неотримання грошових коштів за договором. Відповідач помилково ототожнює поняття процентів (ст.536 ЦК України) та трьох процентів річних за порушення зобов`язання (ст.625 ЦК України). Враховуючи, що на підставі ст.1048 ЦК України договір позики може бути безпроцентним, що зазначено у п.7 договору позики, то за таким договором не стягуються проценти відповідно до ст.536 ЦК України, у той же час безпроцентність договору у розумінні статей 536,1048 ЦК України не позбавляє права позикодавця стягувати у вигляді правової відповідальності за порушення зобов`язання три проценти річних відповідно до ст.625 ЦК України. Відповідно до п.5 договору позики відповідач зобов`язувався повернути борг із урахуванням індексу інфляції в Україні протягом строку дії договору у термін не пізніше 01 січня 2015 року в розмірі 204 868,26 грн. Оскільки відповідачем належним чином не виконано зобов`язання за договором, станом на 15.08.2017 року він має сплатити окрім суми боргу суму інфляційних втрат у розмірі 151 960,55 грн. та три проценти річних у розмірі 16 131,27 грн. Стягувані суми позивачем вірно розраховані та обґрунтовані.

В судове засідання учасники процесу не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Від позивача до суду надійшла заява, в якій він просить розгляд справи здійснювати без його участі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовомдо ОСОБА_1 , в якому просив стягнути заборгованість за договором позики в загальному розмірі 372960 грн. 08 коп., з яких: 204 868,26 грн. - сума боргу за договором позики, 151 960,55 грн. - інфляційні втрати, 16 131,27 грн. - три проценти річних.

Посилається на те, що 01 серпня 2009 року між ним та його братом ОСОБА_1 був укладений нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого він передав, а ОСОБА_1 отримав грошові кошти в розмірі 138 500 грн., які він зобов`язувався повернути в строк до 01 січня 2015 року. Станом на 15 серпня 2017 року своїх зобов`язань відповідач не виконав. Згідно п. 5 цього договору відповідач взяв на себе зобов`язання повернути суму позики з урахуванням індексу інфляції в Україні протягом строку дії договору, інфляційне збільшення суми позики за період з 01 серпня 2009 року по 01 січня 2015 року становить 66368 грн. 26 коп., тому відповідач зобов`язаний повернути йому грошову суму в розмірі 204 868 грн. 26 коп. Крім вказаної суми боргу, згідно з вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України він повинен сплатити за період з 01 січня 2015 року по 15 серпня 2017 року суму інфляційних втрат та три проценти річних від простроченої суми за несвоєчасне виконання ним грошового зобов`язання.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач своїх зобов`язань за договором позики не виконав, у визначений договором строк до 01 січня 2015 року суму позики в розмірі 138 500 грн. з урахуванням індексу інфляції в сумі 66 368 грн. 26 коп., що передбачено п. 5 договору позики, позивачу не повернув, тому з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості (позики) в розмірі 204 868 грн. 26 коп. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання щодо повернення суми позики в розмірі 204 868 грн. 26 коп. за період з 01 січня 2015 року по 15 серпня 2017 року підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 151 960 грн. 55 коп. та три процени річних від простроченої суми в розмірі 16 131 грн. 27 коп.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги враховуючи наступне.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 01 серпня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Авраменко Н.А., зареєстрований в реєстрі за № 5289 (а.с.6.)

За змістом п. п. 1, 2, 3 умов цього договору позивач ОСОБА_1 позичив відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 138 500 грн., строком повернення до 01 січня 2015 року. Передача грошей проведена до підписання цього договору. Повернення суми позики має бути підтвердженописьмово.

Згідно п. 5 даного договору позики у разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України позичальник зобов`язується повернути суму грошей у гривнях з урахуванням індексу інфляції в Україні.

Факт укладення 01 серпня 2009 року між позикодавцем і позичальником договору позики грошей в розмірі 138 500 грн. та неповернення відповідачем даної суми у визначений договором строк до 01 січня 2015 року сторони не заперечили. Проти стягнення на користь позивача ОСОБА_1 вказаної суми грошових коштів відповідач ОСОБА_1 не заперечив, позов у цій частині він визнав повністю, про що сам зазначив у поданій до суду заяві.

Враховуючи вищевикладене, обставини щодо укладення сторонами договору позики, отримання відповідачем ОСОБА_1 за цим договором від позивача ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 138 500 грн. та неповернення їх у визначений договором строк до 01 вересня 2015 року доказуванню не підлягають.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За умовами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Суд встановив, що всупереч вимогам закону та умовам договору позики від 01 серпня 2009 року відповідач своїх зобов`язань за цим договором не виконав, у визначений договором строк до 01 січня 2015 року суму позики в розмірі 138 500 грн. з урахуванням індексу інфляції, що передбачено п. 5 договору позики, позивачу не повернув.

Враховуючи сукупний індекс інфляції (1,4791932), за період дії договору позики з 01 серпня 2009 року по 01 січня 2015 року інфляційне збільшення суми позики становить 66 368 грн. 26 коп., тому суд дійшов правильного висновку, що на користь позивача ОСОБА_1 з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню сума заборгованості (позики) в розмірі 204868 грн. 26 коп. (138500 грн. + 66 368 грн. 26 коп.).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд у постанові від 21 серпня 2018 року у справі № 520/5338/14-ц вказав, що за змістом норми ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення на його користь з відповідача згідно з вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України за прострочення виконання останнім грошового зобов`язання щодо повернення суми позики у розмірі 204 868 грн. 26 коп. за період з 01 січня 2015 року по 15 серпня 2017 року інфляційних втрат у розмірі 151960 грн. 55 коп. та трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 16 131 грн. 27 коп.

Перевіривши наданий суду позивачем ОСОБА_1 розрахунок суми інфляційних втрат із урахуванням індексу інфляції за вказаний період (1,7417476) та суми трьох процентів річних від простроченої суми (204 868 грн. 26 коп.) з урахуванням кількості прострочених 958 днів, суд прийняв його як належний і допустимий доказ у даній справі та враховувпри ухваленні рішення в цій частині вимог.

Висловлені відповідачем сумніви щодо правильності наданого позивачем розрахунку сум інфляційних втрат і трьох процентів річних від простроченої суми суд вірно не прийняв до уваги, оскільки розрахунку цих сум на підтвердження своїх доводів відповідачем суду не надано, правильність зазначеного розрахунку ним не спростовано.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов праильного висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач не отримував грошові кошти від позивача за укладеним договором позики від 21.08.2009 року колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до п.2 спірного договору позики позичальник позичив у позикодавця 138 500 грн. терміном до 01 січня 2015 року та передача грошей була проведена до підписання цього договору. Крім того, в суді першої інстанції факт укладення 01 серпня 2009 року між позикодавцем і позичальником договору позики грошей в розмірі 138500 грн. та неповернення відповідачем даної суми у визначений договором строк до 01 січня 2015 року сторони не заперечили. Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги визнав частково в частині стягнення суми боргу в сумі 138 500 грн., що підтверджується його заявою (а.с.63).

Твердження скаржника, що за умовами договору укладений між сторонами договір позики є безпроцентним, а тому застосування положень ст.625 ЦК України в даному випадку безпідставне, колегія суддів оцінює критично, оскільки відповідач помилково ототожнює поняття процентів (ст.536 ЦК України) та трьох процентів річних за порушення зобов`язання (ст.625 ЦК України).

Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.7 договору позики цей договір є безпроцентним, тому за таким договором не стягуються проценти відповідно до ст.536 ЦК України. Однак, безпроцентність договору у розумінні статей 536, 1048 ЦК україни не позбавляє права позикодавця стягувати у вигляді правової відповідальності за порушення зобов`язання три проценти річних відповідно до ст.625 ЦК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення з відповідача 3% річних та суми боргу з урахуванням індексу інфляції колегія суддів не приймає до уваги.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного розрахунку позивачем суми боргу з урахуванням індексу інфляції колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до положень статей 77-78 ЦПК України відповідачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано доказів на спростування розрахунку заборгованості за договором позики наданого позивачем.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 травня 2019 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

Іванченко М.М.