Провадження № 2/337/66/2019
ЄУН № 337/129/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

у складі головуючого судді Кучерук І.Г.

з участю секретаря Голівщук Т.М.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району про визнання права користування квартирою та усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення

в с т а н о в и в :

12.01.2018 року, ОСОБА_3 яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 у якому вказала, що з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, з 27.12.2003 року. Від шлюбу народилась дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сім'єю було придбано житлову квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за відповідачем. В зазначеній квартирі позивач і відповідач разом зі своєю спільною дитиною проживали до моменту розірвання шлюбу і припинення шлюбних відносин. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.06.2014р. шлюб між сторонами розірвано. Спільна дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 залишився проживати з матірю. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28.04.2014р. стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_5 JI.I. аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, З боку відповідача рішення суду не виконується належним чином. В січні 2015р. відповідач створив неможливі умови проживання матері і дитині в квартирі (побиття позивачки, сварки, створення аморальної атмосфери), почав приводити різних жінок до квартири; здавав квартиру в орендне користування іншим невідомим позивачці особам. Фактично, відповідач примусово вигнав позивачку зі спільною дитиною з квартири АДРЕСА_2, яка придбавалась подружжям за спільні кошти. У звязку з цим, на даний час позивачка разом зі спільною дитиною (ОСОБА_4, 2004 р.н.) вимушена проживати в іншому місці і нести додаткові витрати на оренду зйомного житла або ж тимчасово проживати в с. Михайлівка у своїх батьків. 23.12.2015р. Хортицьким районним судом м. Запоріжжя було прийнято рішення, яким Поділено майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_3 право власності на частини автомобіля, моторолера, стягнуто компенсацію вартості реалізованих транспортних засобів. Таким чином, створилась ситуація, при якій спільна малолітня дитина позивачки і відповідача - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 не має власного житла для проживання, що суперечить вимогам Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». Колишній чоловік ОСОБА_5 будь-якими способами ухиляється від сплати суми грошових коштів, за рахунок яких можливо було б придбати власне житло для спільної дитини. Також, відповідач має великі борги по сплаті аліментів на утримання дитини. У звязку з тим, що відповідач не дбає про матеріальне становище спільної дитини, позивачка вимушена була робити додаткові зусилля для оренди житла і самостійного утримання дитини. Але, для одинокої жінки це є важким тягарем. Як наслідок, неодноразово (в порядку досудового врегулювання спору) зверталась до відповідача про надання можливості проживати в ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з дитиною, тим більш квартира є 4-х кімнатною і площі квартири вистачить для проживання всіх з достатком. Проте, відповідач ухиляється від надання такої можливості і категорично заперечує проти її проживання разом з дитиною у квартирі. В телефонному режимі відповідач зазначив, що взагалі позбавить будь-яких прав на користування квартирою. Вважає, що вона разом з дитиною, як особи які мають право користування квартирою, мають право вимагати усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення та зобов'язання ОСОБА_5 не чинити перешкод в користуванні житлом. Просить суд визнати за нею та ОСОБА_4 право користування квартирою №88 в будинку №23 по вул. Рубана в м. Запоріжжя, та усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення та зобовязання не чинити перешкоди в користуванні квартирою.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15.01.2018 року, позовна заява залишена без руху для усунення недоліків.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30.01.2018 року, позовна заява повернута позивачці у звязку з тим, що вважалась неподаною.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 06.04.2018 року, ухвала Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30.01.2018 року, скасована, і справа повернута до суду, для продовження розгляду.

25.04.2018 рокувідкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, розпочате підготовче провадження, призначено підготовче судове засідання.

25.05.2018 року від відповідача надійшов відзив на позов, у якому вказано, що позов про визнання права користування квартирою та усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення вважає повністю безпідставним і незаконним, таким що має очевидно штучний характер, його подано завідомо безпідставно. Вказав, що Хортицьким районним судом м. Запоріжжя 17.04.2018 року розглянуто справу за його позовом до ОСОБА_3 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме спірною квартирою за адресою: АДРЕСА_3. Цей позов задоволено в повному обсязі, ОСОБА_3 визнано такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_3. Достовірно знаючи про це, та маючи можливість раніше заявити цей позов, як зустрічний у вказаному вище провадженні, Позивач заявляє позов в окремому провадженні вже після вирішеннясправи«про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням», усвідомлюючи, що вимоги її позову«про визнання права користування квартирою та усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення» суперечать ухваленому рішенню суду. Спірна квартира є його особистою власністю, та цей факт встановлено судами. ОСОБА_3 не є власником/співвласником спірної квартири, не є членом його родини, а також не повязана спільним проживанням і веденням спільного господарства з ним. Як встановлено рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17.04.2018 року, ОСОБА_3 втратила інтерес до спірної квартири, не мала наміру там мешкати, і фактично не мешкає в ній більше року. Доводи позовної заяви про, нібито, «наявність перешкод в користуванні квартирою з його боку» не заслуговують на увагу, оскільки не надано жодного доказу на підтвердження цього твердження позивача. Позовні вимоги ніяким чином не стосуються дитини, оскільки він ніколи не заперечував та не заперечує проти проживання сина в належній йому квартирі разом з ним. До того ж судового рішення, яким було б визначено місце проживання дитини разом із матір'ю - немає, судового спору, предметом розгляду якого були б вимоги про визначення місця проживання дитини - також. Взагалі сину виповниться вже 14 років, тоді він самостійно обере собі місце проживання.

31.05.2018 року до суду, від позивача ОСОБА_3,надійшла відповідь на відзив, у якій вказано, що звернення ОСОБА_3 в суд із позовом про вселення спрямоване на захист її житлових прав та житлових прав спільної малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 Вчинення дій по захисту своїх порушених своїх прав та прав малолітньої дитини ніяким чином не може вважатися зловживанням процесуальними правами. Відповідні обставини можуть лише свідчити про порушення з боку відповідача житлових прав малолітньої дитини. рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17.04.2018р. перебуває на перегляді в Апеляційному суді Запорізької області. З приводу посилань відповідача на відсутність доказів наявності з його боку перешкод в користуванні квартирою, то слід зазначити, що вже сама по собі позиція відповідача з цього приводу, викладена у відзиві, свідчить про наявність таких перешкод та його небажання допускати до квартиру позивачку разом із спільною малолітньою дитиною. Наявність перешкод з боку відповідача у користуванні квартирою також підтверджується неодноразовими звернення позивачки до правоохоронних органів. За спільною згодою ОСОБА_3 і ОСОБА_5, місце проживання дитини визначено місцем проживання матері ОСОБА_3, з якою дитина й проживає вже декілька років. Відповідач ОСОБА_5 ніколи не бажав і не бажає проживати разом зі своєю дитиною.

08.06.2018 року до суду від відповідача ОСОБА_5 надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких вказано, що він вважає, що вимога ОСОБА_3 про визнання права користування квартирою є нікчемною, оскільки станом на теперішній час, де-юре, вона таке право ще має, так як вона зареєстрована у спірній квартирі, а рішення суду про визнання її такою що втратила право користування квартирою не набуло законної сили. Щодо вимоги «про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення» - в цьому випадку, з точки зору цивільного та цивільного процесуального права, таку вимогу заявляти з боку позивача можливо, але, вона є повністю безпідставною, такою що маєочевидно штучний характер. Єдина вимога позивача, яку, на його погляд, суд може розглядати в цій справі «про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення» є похідною від наявності права користуванняквартирою.Нові доводи Позивача про, нібито, «наявність перешкод в користуванні квартирою з його боку», у вигляді протоколів про прийняття заяв до поліції, які додано до відповіді на відзив - не заслуговують на увагу, оскільки знову ж таки, не надано доказів на підтвердження притягнення особи щодо якої подається заява до будь-якого виду відповідальності (кримінальна, адміністративна, тощо), а сам факт тільки подання такої заяви зовсім не свідчить про достовірність обставин, викладених в цій заяві. Щодо постійного намагання позивача пов'язати спірні питання цієї справи з малолітньою дитиною, а також залучення до справи органу опіки та піклування, додатково зауважує, що позовні вимоги ніяким чином не стосуються дитини, він наголошує на тому, що ніколи не заперечував та не заперечує проти проживання сина в належній йому квартирі разом з ним. Посилання Позивача на ст. 60 СК України про те, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини - повинно бути підтверджено або письмовою нотаріально посвідченою такою згодою чи договором, або рішенням суду про визначення місця проживання дитини. За відсутності таких документів вести мову наявність якоїсь «спільної згоди щодо проживання дитини разом із матір'ю», на бажав би того позивач, є безпідставним. Це залишається лише власним судженням позивача. Те що Позивач зазначає, нібито «ОСОБА_5 ніколи не бажав і не бажає проживати разом зі своєю дитиною» - є бездоказовим та не відповідає дійсності, він ніколи не був проти цього, і навіть бажав би цього. Таким чином, намагання позивача пов'язати спірні питання цієї справи з малолітньою дитиною є штучними, бездоказовими та цілком безпідставними.

Ухвалою суду від 11.06.2018 року, закрито підготовче провадження.

Служба у справах дітей відділ по Хортицькому району Запорізької міської ради надала заяву про розгляд справи без їх участі, та надала письмові пояснення, відповідно до яких вказано, що 19.09.2018 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини РА ЗМР по Хортицькому району відбувся розгляд порушеного питання. До участі у розгляді питання на засідання комісії були запрошені батьки малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7. Батько дитини особисто на засідання комісії не зявився, але його представником були надані пояснення на адресу районної адміністрації ЗМР по Хортицькому району. Мати дитини, ОСОБА_3, на засіданні комісії повідомила, що у АДРЕСА_4, вона разом з сином не проживає 3 роки, оскільки ОСОБА_5, батько дитини, чинить цьому перешкоди. Відповідно до наданих представником ОСОБА_5 пояснень зясовано, що батько дитини не заперечує щодо користування квартирою сином, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішення комісії з питань захисту прав дитини РА ЗМР по Хортицькому району від 19.09.2018 року № 22, не заперечують щодо визнання права користування квартирою та усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення за малолітнім ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У судовому засіданні представник відповідача відмовився від клопотання про зупинення розгляду справи та від допиту свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, і відмова прийнята судом.

У судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги з мотивів викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позову вказавши, що позивачка не є співвласником квартири, не є членом сімї відповідача, не повязана з ним спільним побутом, проживанням веденням спільного господарства, відсутні орендні відносини. Право користування чужою квартирою не погоджено з її власником відповідачем.

Підтримав надані суду письмові пояснення щодо своїх заперечень на «відповідь на відзив» щодо позовної заяви про визнання права користування квартирою та усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, відповідно до яких вказано, що відповідач ОСОБА_5 відмовляється від свої міркувань викладених в запереченні на відповідь на відзив, як помилкових, а саме: «вважаю, що вимога ОСОБА_3 до мене про визнання права користування квартирою є нікчемною, оскільки станом на теперішній час, де-юре, вона таке право ще має, так як вона зареєстрована у спірній квартирі». Натомість щодо цієї обставини зазначає наступну позицію відповідача: «вважаю, що позивач ні де-юре, ані де-факто не має права користування належною мені квартирою. По перше, Позивач помилково ототожнює факт наявності реєстрації її місця проживання уквартиріз наявністю права користування чужим майном(сервітут). При цьому вона вважає, що має право безоплатно користуватись чужим майном (квартирою). Це суперечить, як положенням Житлового кодексу України (ст.156, 162), так і цивільному законодавству, яке регулює майнові правовідносини. По друге, навіть, якщо припустити наявність сервітуту (права користування у позивача належним мені майном), воно може бути тільки оплатним. Ст.403 ЦК України «особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду». Ст. 156 ЖК України «У разі відсутності угодиміж власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цьогоКодексу.», Ст. 162 ЖК України «Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін». Так, відсутнє жодне нормативне підґрунтя позову, принаймні позивач не послався на жодну норму діючого законодавства, яка б підтверджувала можливу наявність в неї права на безоплатнекористування чужим майном.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що знає сторін як сусідів, вони проживали разом. У подальшому позивачка поживала одна, а відповідача у 2014 році бачив рідко. Потім позивачка у січні 2015 році виїхала з квартири. Скандалів, конфліктів між ними, та побоїв, синців у позивачки не бачив. Після неї весною у квартирі проживали квартиранти, а згодом відповідач з іншою жінкою, з якою і зараз проживає.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що колишній чоловік позивачки заважає їй проживати у квартирі, після того як вона була вимушена виїхати з неї. Бачила позивачку у синцях. Позивач не давав позивачці проживати в квартирі, підселяв до квартири інших людей, коли її не було вдома. У квартирі позивачка не проживає з 2015 року, так як відповідач створював нетерпимі умови, вивіз з квартири телевізор, холодильник, килими, люстру, бігову доріжку. Відповідач перешкоджає проживати у квартирі, у неї з її слів немає ключів від квартири.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що позивачка проживала у квартирі з чоловіком, потім виїхала з неї так як не мала можливості там проживати у звязку з тим, що відповідач перешкоджав її проживанню. Позивачка виїхала з квартири разом з сином у 2015 році. Відповідач намагався вселити до квартири неблагополучну сімю, які прийшли до квартири без нього з ключами і казали, що будуть проживати. Влітку 2014 року також одна жінка намагалася вселитися. У позивачки бачила синці, і та казала, що відповідач її вдарив. Відповідач не надає позивачці ключі від квартири, проживає з іншою жінкою.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснив, що він познайомився з відповідачем у 2003 році, вони робили ремонт у квартирі, коли зявилась позивачка, він почав частіше бачити. У 2014 році відповідача практично не бачив. Весною 2015 року бачив часто відповідача, і той казав, що розійшовся з позивачкою, і вона виїхала з квартири, вивезла речі. З 2016 року відповідач проживає з новою дружиною. У 2014 році позивачку бачив вечорі раз на тиждень. Влітку 2014 року позивачка просила замінити замок у двері квартири, відповідача не бачив. Ніяких скандалів не чув, слідів побоїв на позивачці не бачив, один раз чув доволі голосну розмову. На початку 2015 року, її вже не бачив. Влітку 2015 року бачив біля квартири сторонніх людей і дітей.

Суд, розглянувши надані документи та матеріали, вислухавши пояснення сторін, свідків, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 27.12.2003 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів громадського стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис № 1949(а.с.4).

Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_1(а.с.5).

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28.04.2014 року з ОСОБА_5 стягнуто на користь ОСОБА_16 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 24.03.2014 року(а.с.8).

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.06.2014 року, шлюб між сторонами розірвано(а.с.7).

Відповідно до копії договору купівлі продажу квартири від 04.09.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_17 і зареєстрованого у реєстрі за № 1503, ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1(а.с.6).

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23.12.2015 року поділено майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля FORD ORION, 1/2 частину моторолера Nitro 250, стягнуто з ОСОБА_5 компенсацію вартості реалізованих транспортних засобів у розмірі 509343 грн., а також відмовлено у визнанні права власності на на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, у звязку з недолведеноністю особистої участі в купівлі квартири(а.с.9-14).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16.03.2016 року, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23.12.2015 року, залишено без змін(а.с.15-19).

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2016 року, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23.12.2015 року, ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16.03.2016 року,залишено без змін(а.с.20-22).

Відносно ОСОБА_3, відсутні відомості про наявність нерухомого майна, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.01.2018 року(а.с.27).

Приєднані до справи розрахунки заборгованості по аліментам(а.с.23, 80), відомості з Державного реєстру ДФС про суми сплачених доходів(а.с.25), суд не вважає належними доказами по справі у сенсі ст. 77 ЦПК України.

Відповідно до довідки №150 від 05.01.2018 року УПСЗН(а.с.26), довідки Департаменту реєстраційних послуг ЗМР(а.с.65), позивачка ОСОБА_3 зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_5.

Позивачка ОСОБА_3 30.04.2014 року зверталась іззаявою до правоохоронних органів з приводу вчинення з боку ОСОБА_5 дій щодо вивезення спільного сумісного майна подружжя з квартири до іншого невідомого місця з метою того, щоб створити незручні умови проживання ОСОБА_3 із спільною малолітньою дитиною в такій квартирі, і таким чином примусити покинути квартиру(а.с. 93).

21.07.2014 року позивачка ОСОБА_3 зверталась іззаявою до правоохоронних органів з приводу того, що ОСОБА_5 хапав її за шию у ході конфлікту(94).

Надані стороною позивачки докази, у вигляді витягу електронного листування(а.с.109-117), свідчать про наявність конфлікту з приводу користування квартирою і намагання позивачки вирішити даний конфлікт.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17.04.2018 року визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_5(а.с.81-85).

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 27.06.2018 року рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17.04.2018 року, скасовано, і прийнята постанова про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_5(а.с.134 -135).

За текстом постанови Апеляційного суду Запорізької області від 27.06.2018 року, судом встановлено, що висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 з власної ініціативи та добровільно тривалий час не користується квартирою для проживання - є хибними і такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Не проживання в квартирі є наслідком саме протиправних дій самого позивача.

Постановою Верховного Суду від 10.01.2019 року постанова апеляційного суду Запорізької області від 27.06.2018 року, залишена без змін.

За висновком Постанови Верховного Суду від 10.01.2019 року, не можуть бути прийняті доводи про те, що ОСОБА_3 не є власником або співвласником спірної квартири, неважливо який час вона була відсутня у квартирі та з яких причин, оскільки вона немає ніякого відношення до спірної квартири та до нього, вони є необґрунтованими, тому що члени сімї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (частина перша статті 405 ЦК України). Відсутність ОСОБА_3 разом із малолітньою дитиною у спірній квартирі зумовлена саме протиправними діями позивача.

Наданими суду доказами, поясненнями свідків у судовому засіданні, встановлено, що між сторонами склалися і тривають неприязні взаємовідносини, які призвели до конфлікту з приводу користування спірною квартирою, яка належить на праві власності відповідачу.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 не являючись власником, або співвласником спірно житла, зареєстрована там, не визнана такою що втратила право користування житлом, не повязана спільним побутом з відповідачем.

Суд вважає, що в свою чергу з припиненням сімейних правовідносин із власником житлового приміщення, колишні члени його сім'ї не втрачають права користування ним. У цьому випадку, якщо власник не згоден, щоб вибулі із його сім'ї особи безоплатно проживали у його житлі, на останніх може бути покладено тільки обов'язок сплачувати за користування приміщенням, та за комунальні послуги відповідно до тих же правил, що і наймач (ст. 162 ЖК України).

Також судом встановлено, що відповідач чинить перепони у користуванні позивачкою квартирою, у звязку з чим, позовні вимоги про усуненняперешкод у користуванні квартирою №88 будинку №23 по вулиці Рубана у місті Запоріжжя шляхом вселення до квартири, та зобовязання не чинити перешкоди в користуванні квартирою, підлягають задоволенню.

На думку суду, так як позивачка не втратила право користування квартирою №88 будинку №23 по вулиці Рубана у місті Запоріжжя, то й додатково не мається потреби визнавати, у судовому порядку, за нею право користування спірною квартирою.

Надана представником відповідача постанова про передачу майна на зберігання іншому зберігачу від 21.08.2018 року, не свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Керуючись ст. 4, 12-13, 76, 81, 89, 141, 229, 265, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Усунути ОСОБА_3, ОСОБА_4 перешкоди у користуванні квартирою №88 будинку №23 по вулиці Рубана у місті Запоріжжя шляхом їх вселення до квартири, та зобовязати ОСОБА_5 не чинити перешкоди в користуванні квартирою.

Стягнути з ОСОБА_5(ІНФОРМАЦІЯ_6, іпн. НОМЕР_1, АДРЕСА_3)на користь ОСОБА_3(ІНФОРМАЦІЯ_7, іпн. НОМЕР_2, Запорізька область, Вільнянський район, с. Михайлівка, вул. Шкільна, 17) понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1409(одна тисяча чотириста девять) грн. 60 коп.

На рішення може бути подана апеляція в Запорізький апеляційний суд протягом 30 днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя: