ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Херсон

Справа №653/1881/16-ц

Провадження №22-ц/819/893/19

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий Бездрабко В.О.

судді: Базіль Л.В.

Приходько Л.А.

секретар судового засідання: Кутузова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 01 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Берлімової Ю.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, поділ домоволодіння в натурі, встановлення порядку користування земельною ділянкою та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, поділ домоволодіння в натурі, встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Позов мотивований тим, що 25 квітня 2016 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, вона набула право власності на 14/25 частин домоволодіння, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку з житловою прибудовою (літ. Б1) загальною площею 99,2 кв.м, житловою площею 63.5 кв.м, сараїв (літ. Д, літ. Т), господарських будівель (літ. Р, літ. Ч), навісів (літ. Ш, літ. Ф, літ. X, літ. Ц, вбиральні-душу (літ. С, літ. Ю). гаражу (літ. У), споруд(1-2).

Співвласником з часткою 11/25 частин зазначеного домоволодіння є відповідач ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 01 липня 1998 року.

Домоволодіння розташовано на земельній ділянці загальною площею 0,0956 га, яка виділена ОСОБА_2 на підставі рішення Генічеської міської ради від 27 грудня 2007 року № 478 про передання безоплатно вказаної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 з видачею державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 244830.

Позивач вказує, що між сторонами відсутня згода стосовно порядку володіння, користування та розпорядження належним їм домоволодінням та земельною ділянкою, оскільки відповідач не визнає право власності позивача на 14/25 частин домоволодіння та не допускає її на територію будинку.

З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила усунути перешкоди в користуванні належними їй на праві власності 14/25 частинами домоволодіння по АДРЕСА_1 , шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти дії, направлені на перешкоджання позивачу в користуванні та розпорядженні належними їй 14/25 частинами домоволодіння; здійснити поділ домоволодіння в натурі відповідно до часток у праві власності кожного із співвласників та встановити порядок користування земельною ділянкою згідно других варіантів судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи згідно висновку експерта № 54/2018 від 10 квітня 2018 року.

У серпні 2016 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним.

ОСОБА_2 вказав, що свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 квітня 2016року отримано ОСОБА_1 з порушенням вимог закону. Судові процеси щодо належності ОСОБА_1 частини спірного домоволодіння тривають з 2003 року та за цей час частина домоволодіння, на яку могла претендувати остання повністю самозруйнувалася, що було зафіксовано у листі Генічеського ДБТІ від 27.07.2012 року. Оскільки на момент отримання позивачем за первісним позовом оспорюваного свідоцтва про право на спадщину від 25 квітня 2016 року спадкового нерухомого майна не існувало, а тому відповідно до законодавства державна реєстрація цього майна, не могла бути здійснена.

Вказує, що наявність у ОСОБА_1 спірного документа фактично сприяє посяганню на його власність, що по суті і реалізується нею шляхом пред`явлення позову про виділ (поділ) нерухомого майна в натурі.

Просить визнати свідоцтво про право па спадщину за заповітом від 25 квітня 2016 року, видане ОСОБА_1 державним нотаріусом Генічеської державної нотаріальної контори Херсонської області та зареєстроване в реєстрі за № 742, про набуття нею права власності на 14/25 частин домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1 , недійсним та скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на 14/25 часток вказаного домоволодіння, що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 01 березня 2019 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить рішення суду від 01 березня 2019 року скасувати частково, в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення заявлених нею позовних вимог.

Скарга мотивована тим, що суд неправильно встановив фактичні обставини, дійшовши помилкового висновку, що між попередніми співвласниками домоволодіння був визначений порядок користування окремими житловими будинками літ. «А» та літ. «Б» у складі домоволодіння з відповідними надвірними спорудами та порядок користування земельною ділянкою.

Вказує, що оскільки сторони є учасниками спільної часткової власності, то вона має частку у спільному майні в цілому. Зменшення майна співвласників внаслідок його пошкодження (знищення) не впливає на її частку у майні, а тому просить провести поділ в натурі наявного нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 та визначити порядок користування земельною ділянкою, виходячи із положень ст.120 ч.4 ЗК України.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог та просить визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_1 на 14/25 частин спірного домоволодіння недійсним, в решті рішення суду залишити без змін.

Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначив, що відповідно до вимог ст.69 Закону України «Про нотаріат», нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину повинен був, серед іншого, перевірити склад /наявність спадкового майна, на яке претендує спадкоємець. Оскільки нерухоме майно у вигляді житлового будинку літ. «А», яке знаходилося у користуванні спадкодавця ОСОБА_1 - ОСОБА_5 станом на 2012 рік було зруйновано, то таке свідоцтво, видане у 2016 році, не посвідчує прав спадкоємця відносно неіснуючого майна, а відтак повинно бути визнано недійсним.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції сторони та їх представники свої апеляційні скарги підтримали та просили задовольнити, з підстав викладених у скаргах. Проти задоволення апеляційних скарги протилежних сторін заперечували.

Представники ОСОБА_1 . пояснили, що дійсно на момент відкриття спадщини після померлої у 2003 році ОСОБА_5 домоволодіння АДРЕСА_1 складалося з двох окремих житлових будинків літ. «А» та «Б». Представники заперечують, що між попередніми співвласниками існував визначений порядок користування домоволодінням та земельною ділянкою, пославшись на відсутність належних доказів користування ОСОБА_5 саме будинком літ. «А». У січні 2012 року відповідач-позивач ОСОБА_2 вчинив дії по знищенню частини домоволодіння, що призвело до руйнації будинку літ. «А».

ОСОБА_2 та його представник пояснили, що 14 грудня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування належних останній 14/25 частин спірного домоволодіння, і з цього час відповідач був одноособовим власником домоволодіння. Судовим рішенням від 17 січня 2012 року зазначена угода визнана недійсною. У 2006році ОСОБА_2 провів реконструкцію житлового будинку літ. «Б» та одержав Державний акт про право власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 . Він не користувався житловим будинком літ. «А», в якому до смерті мешкала ОСОБА_5 , оскільки між ним та спадкоємцем померлої тривали судові тяжби. У 2012 році цей будинок зазнав повної саморуйнації, а отже відсутнє нерухоме майно, яке може успадкувати ОСОБА_1

Заслухавши доповідача, ОСОБА_2 та представників сторони, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 , частки яких дорівнюють 14/25 та 11/25 відповідно.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено дослідженими матеріалами інвентарних справ, що попередніми співвласниками домоволодіння були ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Відповідно до рішення виконавчого комітету Генічеської міської ради від 28 лютого 1964 року ОСОБА_6 був наданий дозвіл на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 на місці зруйнованої землянки (т.2, а.с. 7).

20 березня 1964 року ОСОБА_6 надано дозвіл на здійснення будівельних робіт за вказаною адресою, яким дозволено будівництво житлового будинку розміром 7x8 м, сараю, літньої кухні та підсобних будівель і споруд (т.2, а.с. 8).

Відповідно до акту прийомки індивідуального домоволодіння від 11 квітня 1968 року побудований житловий будинок прийнято до експлуатації (т. 2, а.с. 9-11).

Згідно свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 29 лютого 1968 року ОСОБА_6 належав цілий житловий будинок за зазначеною адресою (т.2, а.с. 18).

Ухвалою суду від 06 квітня 1971 року житловий будинок, який належав ОСОБА_6 та його дружині ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності, згідно мирової угоди поділено між подружжям з вказівкою приміщень, які виділялись кожному співвласнику. Також встановлено порядок користування земельною ділянкою, на якій це житло розташовано (т.2, а.с. 12).

Відповідно до висновку Генічеського БТІ від 01 грудня 1969 року, який покладено в основу мирової угоди, що укладена подружжям ОСОБА_6 , реально було поділено лише житло цього подружжя (будинок літ. «Б»), а земельна ділянка і житловий будинок за тією ж адресою, який належав ОСОБА_5 (літ. «А») площею 379 кв.м (включаючи житлову і надвірні будівлі) в поділ не входили (т.2, а.с. 15-16; т.1 інв.справа а.с. 10,11).

Відповідно до схеми встановлення меж користування на земельній ділянці по АДРЕСА_1 від 10 грудня 1969 року, ОСОБА_5 належав житловий будинок А1-Ж і сарай, які поділу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не підлягали (т. 1, а.с. 33 інв. справи).

Рішенням виконавчого комітету Генічеської міської ради від 28 квітня 1971 року затверджено розрахунок ідеальних часток співвласників будинку: ОСОБА_6 стало належати 43/100 частини, а ОСОБА_7 57/100 частини (т.2, а.с. 21).

11 травня 1971 року ОСОБА_7 отримала свідоцтво про право власності на 57/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 (т . 2, а.с. 22).

Відповідно до розрахунку вартості між співвласниками ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 від 21 січня 1985 року, будівлями та спорудами, що належать ОСОБА_5 є житловий будинок літ. А з тамбуром, сарай літ. В та огорожа, а ОСОБА_7 та ОСОБА_6 належні житловий будинок літ. Б, сараї літ. Г, Д, Е, Ж, З, И, вбиральня літ. К, ганок № 3, 4, водна колонка № 2 (т.1, а.с. 52 інв. справи).

Згідно рішення виконавчого комітету Генічеської міської ради народних депутатів №162 від 29 травня 1996 року між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 затверджено розрахунок ідеальних часток: ОСОБА_7 - 29/100 частини, ОСОБА_6 -3/10 частини, ОСОБА_5 - 14/25 частини (т.2, а.с. 23).

Відповідно до свідоцтв про право власності від 25 червня 1996 року співвласники домоволодінь отримали право власності в наступних частках: ОСОБА_7 - 29/100, ОСОБА_6 - 3/20, ОСОБА_5 - 14/25 (т.1, а.с. 75-77 інв. справи).

Після смерті ОСОБА_7 , згідно свідоцтва від 09.07.1996р. ОСОБА_6 прийняла в спадщину належну померлому частку 3/20 частини домоволодіння (т.1, а.с. 79 інв. справи).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 квітня 1998 року ОСОБА_9 успадкувала після смерті ОСОБА_7 . 11/25 частини (що включає в себе 3/20 та 29/100 частини) домоволодіння з відповідною частиною надвірних будівель, що розташовані на земельній ділянці площею 949 кв.м по АДРЕСА_1 (т . 1, а.с. 89 інв. справи).

01 липня 1998 року ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_2 належні їй 11/25 частин домоволодіння (т. 2, а.с. 19).

Згідно наявних в інвентарній справі оціночних актів з поточними змінами 01 вересня 1999 року, 10 грудня 2001 року, власником будинку літ. А по АДРЕСА_1зазначена ОСОБА_5 , власниками будинку літ. Б - ОСОБА_7 , ОСОБА_6 (т.1 а.с. 10, 11 інв. справи).

Також встановлено, що 14 грудня 2001 року за нотаріально посвідченим договором ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 належні їй 14/25 частин спірного домоволодіння.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 07 жовтня 2011року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 17 січня 2012року зазначений договір дарування нерухомого майна та раніше складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 заповіт від 04 грудня 2001 року визнані недійсними (т. а.с.52-56).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Спадкоємцем померлою згідно заповіту від 08 червня 1985 року є первісний позивач - ОСОБА_1 , якій 25 квітня 2016 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції, дослідивши надані сторонами докази, та, встановивши по справі фактичні обставини, обґрунтовано вважав, що між попередніми співвласниками була досягнута домовленість про порядок володіння та користування майном. У користування ОСОБА_2 перейшов житловий будинок Б1-Ж (раніше належний ОСОБА_9 та збудований її батьками ОСОБА_6), у користуванні ОСОБА_5 перебував житловий будинок А1-Ж, який позивач-відповідач могла успадкувати після смерті спадкодавця.

Заперечуючи проти визначення саме такого порядку користування та володіння майном між попередніми співвласниками, представники ОСОБА_1 посилаються на розрахунок вартості часток співвласників від 24 квітня 1996р.- інв. справа арк.73, у якому вказано, що у користуванні ОСОБА_5 перебував будинок літ. "Б". Суд критично оцінює цей розрахунок, як такий, що суперечить усім іншим доказам по справі. Крім того, наявна у розрахунку інформація суперечить зведеному акту вартості будівель та спору від того ж числа, посвідченого посадовою особою Генічеського БТІ (інв.справа арк.97), а отже існують сумніви щодо достовірності викладеної в розрахунку інформації.

Отже, наведене свідчить, що між попередніми співвласниками домоволодіння дійсно був визначений порядок користування спільною частковою власністю.

Аналіз ст.358 ЦК України дає підстави дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Існуюча у співвласника правомочність на розпорядження спільним майном може бути реалізована способами передбаченими в ст. ст. 364, 367 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (ст. 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.

Звернувшись до суду з позовом про поділ домоволодіння в натурі на підставі ст.367 ЦК України та визначення порядку користування земельною ділянкою, ОСОБА_1 просила провести поділ згідно другого варіанту висновку додаткової судової-будівельної експертизи від 10 квітня 2018 року.

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364,367, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

З пояснень ОСОБА_2 , матеріалів цивільної та інвентарних справ встановлено, що протягом 2009-2013р. відповідачем-позивачем проведено реконструкцію житлового будинку Б1-Ж та господарських споруд за адресою АДРЕСА_1 , відносно яких, у тому числі, ОСОБА_1 ставиться питання про їх поділ в натурі.

Реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій (п.3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22.07.2009р. №295).

Встановлено, що внаслідок проведеної реконструкції площа будинку за рахунок будівництва прибудови збільшилася з 54,1 кв м до 134,4 кв м; збудовоно/реконструйовано 10 господарських споруд (т.2 а.с.280-282).

Згідно акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від 11 грудня 2012р. будівництво ОСОБА_2 житлового будинку, господарських будівель та споруд проводилось на підставі дозволів на виконання будівельних робіт. Об`єкти не введені в експлуатацію (т.2 а.с.29-37).

В ході проведення експертних досліджень експертом також була встановлена наявність не прийнятих в експлуатацію об`єктів нерухомого майна.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №75/2016 від 05 травня 2017року, поділ спірного домоволодіння в натурі : житлового будинку літ. Б та господарських будівель та споруд в існуючому вигляді, без врахування приміщень самочинного будівництва, із виділенням відокремленої частини будинку є неможливим.

Висновком експерта №54/2018 від 27 квітня 2018р., за яким ОСОБА_1 просить провести поділ домоволодіння та визначити порядок користування земельною ділянкою (2 варіант), запропоновано провести такий поділ з урахуванням наявних та побудованих ОСОБА_2 , самочинних приміщень.

Проте цей експертний висновок не може бути прийнятий до уваги, а позов задоволений з огляду на наступне.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55.

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

За наявності самочинно збудованих (реконструйованих, перепланованих) об`єктів нерухомого майна документи щодо поділу (виділу) готуються тільки після визнання права власності на них відповідно до закону (пункт 3.11 Інструкції).

Таким чином, поділ майна/виділ в натурі частки із спільної власності на будинок унеможливлюється наявністю самочинних об`єктів будівництва або у складі будинку, з якого визначаються частки співвласників, або у складі частки, що виділяється.

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Вирішення спору щодо земельної ділянки залежить від вирішення питання про поділ будинку.

Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про поділ домоволодіння та визначення порядку користування земельною ділянкою згідно 2 варіанту судової будівельно-технічної експертизи №54/2018 від 27 квітня 2018р. є неприйнятними.

В ході розгляду справи встановлено та не заперечується сторонами, що житловий будинок А1-Ж з 2012року є зруйнованим.

Представники ОСОБА_1 . пояснили, що саме ОСОБА_2 , на їх думку, є причетним к руйнації будинку літ. "А", що вплинуло на порушення прав позивача-відповідача.

За положеннями ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого майнового права та інтересу, у тому числі, шляхом відшкодування збитків або іншими способами відшкодування майнової шкоди (н-д, стягнення компенсації).

За положеннями ст.1296 ч.1, 3, ст.1301 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа якій воно видано, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 69 ч.1 Закону України "Про нотаріат" визначено, що нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна.

Відповідно до вимог п.п. 1.2 п.1 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства Юстиції України від 22.02.2012 №296/5, якою регулюється порядок видачі свідоцтва про право на спадщину, при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.

При оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі (5.1. п. 5 Глави 10 Порядку).

Спадкоємці зобов`язані повідомити нотаріуса та за можливості надати документи, які підтверджують наявність у спадкодавця на час смерті майна, яке увійшло до спадкової маси. Нотаріус перевіряє достовірність наданої інформації, серед іншого відповідно до інформації з державного реєстру прав власності.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано вказав про відсутність правових підстав щодо визнання недійсним виданого ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 квітня 2016року на 14/25 частин спірного домоволодіння, за наявності такого права у померлої ОСОБА_5 , яке внаслідок спадкування перейшло до її спадкоємця.

Доводи апеляційної скарги про те, що житловий будинок літ. "А", який могла успадкувати ОСОБА_1 є зруйнованим, тобто відсутнє майно, відносно якого видано свідоцтво, а відтак у позивача відсутнє право власності у домоволодінні, є неприйнятними.

Главою 25 Цивільного кодексу України врегульоване питання припинення права власності, зокрема, внаслідок знищення майна (ст.349 ЦК). За наведеною нормою права право власності на майно припиняється з моменту внесення відповідних змін до державного реєстру.

Оскільки на час видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 квітня 2016р. позивач-відповідач мала право на спадкове майно, а отже мала право на отримання свідоцтва про право на спадщину. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в цій частині висновки суду не спростовують. Позивач за зустрічним позовом пояснив, що дії державного нотаріуса щодо правомочності видачі спірного свідоцтва ним не оскаржувалися.

За правилами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, перевіривши доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 01березня 2019 року про відмову у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 01 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.О. Бездрабко

Судді: Л.В. Базіль

Л.А. Приходько