Постанова

Іменем України

20 травня 2019 року

м. Київ

справа №501/3428/15-ц

провадження №61-16558ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророк В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське РУ «Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Одеської області від 31 січня 2018 року у складі суддів Черевка П. М., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське РУ «Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», банк), в якому просив зобов`язати ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське регіональне Управління «ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» через Відділення №11 Філії Одеського РУ повернути йому грошовий вклад (депозит) за договором від 06 червня 2015 року у розмірі 13 500 доларів США та за договором від 06 червня 2014 року у розмірі 20 000 доларів США.

Позов мотивовано тим, що 06 червня 2014 року позивач уклав з відповідачем договір про банківський строковий вклад в іноземній валюті на три місяці, сума вкладу 18 000 доларів США, та договір про банківський строковий вклад в іноземній валюті строком на 370 днів, на суму вкладу 20 000 доларів США. В обумовлений строк відповідач грошові кошти не повернув, що є підставою для їх стягнення в судовому порядку.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 22 вересня 2015 року у складі судді Максимович Г. В. позов задоволено.

Зообов`язано ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське регіональне Управління « ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» через Відділення №11 Філії Одеського РУ повернути ОСОБА_1 грошовий вклад (депозит) за договором від 06 червня 2015 року у розмірі 13 500 доларів США та за договором від 06 червня 2014 року у розмірі 20 000,22 доларів США.

Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське регіональне Управління «ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь держави судовий збір у розмірі 3654 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договорами про банківський строковий вклад не виконав, що доведено позивачем, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 31 січня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на момент ухвалення заочного рішення у справі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вже було запроваджено тимчасову адміністрацію. Проте докази запровадження тимчасової адміністрації судом не досліджувались, хоча мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Оскільки на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, то вказані обставини унеможливлювали стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Крім того, зобов`язання за договором від 06 червня 2015 року з боку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» виконано, тому вимоги позивача про стягнення грошових коштів за цим договором у розмірі 13 500 доларів США були безпідставно та незаконно задоволені судом першої інстанції.

За договором від 06 червня 2014 року відповідно до виписки по договору (виписки по особовому рахунку за період з 06 червня 2014 року по 22 липня 2016 року) залишок коштів за договором складав 20 211,60 доларів США. Вказана сума позивачем була заявлена, як кредиторська вимога, яка акцептована та віднесена до четвертої черги вимог кредиторів, а у листопаді 2015 року позивачу були виплачені гарантовані кошти за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Також позивачем заявлено кредиторську вимогу до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Кредиторські вимоги, які було підтверджено відповідно до законодавства, у сумі 565 680,05 грн відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» акцептовані та віднесені до четвертої черги вимог кредиторів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту у справі постанову із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення апеляційний суд обґрунтував свої висновки про відсутність заборгованості по договору від 06 червня 2015 року, пославшись на виписки по особовому рахунку, які є односторонніми довідками та документами внутрішнього обліку банку та не містять підписів позивача на підтвердження отримання цих сум та є недостатніми доказами виплати коштів. Такі виписки не підтверджують відсутність заборгованості.

Посилання відповідача на ту обставину, що на момент ухвалення судом першої інстанції в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було запроваджено тимчасову адміністрацію не спростовують доводів позовної заяви і не свідчать на користь відповідача. Цією обставиною також не можна підтвердити, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини та неправильно застосовано норми матеріального права.

Посилання відповідача на норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є безпідставними з огляду на факти, що містяться у матеріалах справи, оскільки вказаний закон суперечать статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод та пункту 45 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Полтораченко проти України» (заява N 77317/01) від 18 січня 2005 року, які мають вищу юридичну силу по відношенню до норм Закону.

Рішення про запровадження тимчасової адміністрації та ліквідації в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не були доведені до відома позивача, зокрема не оприлюднено у виданнях Верховної Ради «Відомості Верхової Ради України» та Голос України, тому такі рішення не породжують юридичних наслідків для позивача.

Апеляційним судом безпідставно поновлено позивачу строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки поважність причин пропуску такого строку належним чином не обґрунтована і не доведена.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не погодився з доводами позивача та просив залишити прийняту у справі постанову апеляційного суду без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Установлено, що після звернення позивача з позовом до суду у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було запроваджено тимчасову адміністрацію.

Виходячи з положень пунктів 6, 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 цього Законупід час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 зазначеного Законуз дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

За змістом наведених норм після запровадження у банку тимчасової адміністрації та початку процедури ліквідації, задоволення вимог кредиторів поза межами гарантованої Фондом суми вкладів, відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку.

Спрямування коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку, відноситься до компетенції уповноваженої особи Фонду.

У випадку, якщо вклад перевищує гарантовану суму, у разі ліквідації банку, задоволення таких кредиторських вимог здійснюється за рахунок коштів, одержаних у результаті ліквідації та реалізації майна неплатоспроможного банку, у черговості, визначеній частиною першою статті 52 вказаного Закону, яка передбачає задоволення вимог вкладників банку в четверту чергу.

Отже, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в позові, правильно виходив з того, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції (22 вересня 2015 року) у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

За таких обставин, апеляційний суд правильно застосував положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача, які ґрунтуються на загальних нормах цивільного законодавства та умовах договорів задоволенню не підлягають.

Доводи касаційної скарги позивача, зводяться до незгоди з порядком відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, та не спростовують висновків суду щодо виплати відповідних коштів в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та відсутності правових підстав для задоволення пред`явленого позову про повернення вкладу на підставі загальних норм цивільного законодавства та умов укладеного договору, з урахуванням запровадження у банку тимчасової адміністрації та в подальшому відкликання банківської ліцензії і запровадження процедури ліквідації.

Посилання касаційної скарги на те, що неповерненням банком позивачу коштів за депозитними вкладами було порушено положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтю 1 Першого протоколу до цієї Конвенції безпідставні, оскільки Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у листопаді 2015 року виплачено позивачу суму граничного розміру відшкодування коштів за вкладом та за заявою останнього внесено його вимоги до реєстру акцептованих кредиторів, виконання яких буде здійснено на підставі вищевказаного законодавства, що є спеціальним у цих правовідносинах.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків апеляційного суду та зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, які на його думку є підставою для задоволення позову.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Одеської області від 31 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська