Справа № 152/920/18
Провадження № 22-ц/801/944/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаровський І. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 рокуСправа № 152/920/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.,

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 18 лютого 2019 року у м. Шаргороді суддею цього суду Войнаровським І. В., зі складанням його повного тексту 27 лютого 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач 1), Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області (далі - відповідач 2) про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, мотивуючи її тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_3 , який постійно проживав і був зареєстрований по АДРЕСА_1 , та після смерті якого залишилось спадкове майно, яке складається, у тому числі, із земельної ділянки, площею 1,1341 га, розташованої на території Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області. Спадкоємцем померлого за законом є його дочка, а за заповітом - ОСОБА_2 .

З метою оформлення спадщини позивач в грудні 2017 року звернулась до нотаріуса із заявою щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, проте, постановою державного нотаріуса Шаргородської державної нотаріальної контори їй відмовлено у видачі свідоцтва з підстави пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Посилавшись на викладені обставини та на те, що строк для прийняття спадщини пропущений з поважних причин, оскільки після смерті батька позивач фактично вступила у володіння та розпорядження спадковим майном померлого, використовувала його, а тому вважала, що прийняла спадщину і зможе її оформити у будь-який час, ОСОБА_1 , просила суд визначити їй додатковий строк в один місяць для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 18 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, позивач, пославшись на невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві відповідач - ОСОБА_2 , зазначив, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 с. Клекотина Шаргородського району Вінницької області, що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 (а. с. 8).

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 18 жовтня 1951 року ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_1 (а. с. 9), яка відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 від 12 липня 1970 року змінила прізвище на ОСОБА_1 (а. с. 10).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Мурафської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 1-803 від 26 березня 2018 року (а. с. 11) ОСОБА_3 на день смерті постійно проживав та був зареєстрований по АДРЕСА_1 . На день смерті на погосподарському номері був зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадкоємцем спадщини, що залишилась після ОСОБА_3 за заповітом є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а за законом - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

01 листопада 2017 року Шаргородською державною нотаріальною конторою Вінницької області заведено спадкову справу № 745/2017 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а. с. 93-94).

ОСОБА_2 01 листопада 2017 року звернувся до Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ частку майна (а. с. 96).

Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем виконкому Клекотинської сільської ради, Шаргородського району, Вінницької області 14 травня 1999 року, зареєстрованого в реєстрі за № 34, ОСОБА_3 заповів все своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалося і, взагалі, все те, що буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право ОСОБА_2 (а. с. 101).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину, виданим державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області 01 листопада 2017 року ОСОБА_2 , спадщина, на яку в Ѕ частці видано це свідоцтво, складається з земельної ділянки загальною площею 1,1341, кадастровий номер НОМЕР_4 , з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належить спадкодавцю - ОСОБА_3 , на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_5 , виданого Шаргородською райдержадміністрацією Вінницької області 26 квітня 2002 року (а. с. 120).

13 грудня 2017 року постановою державного нотаріуса Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області вих. № 2535/02-31 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , оскільки заявниця протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця не подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, у зв`язку з чим, вона вважається такою, що не прийняла спадщину (а. с. 12).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 121243364 вбачається, що ОСОБА_2 є власником Ѕ частки земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 1,1341, кадастровий номер НОМЕР_4 , на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер 2-1475, виданого державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області 01 листопада 2017 року (а. с. 13-15).

Відповідно до копії медичної карти амбулаторного хворого 14 березня 2008 року ОСОБА_1 звернулася за медичною допомогою з приводу скарг на біль в шиї, правому плечовому суглобі, правій руці, та інше (а. с. 49-51).

З показань свідків в суді першої інстанції - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які є дітьми позивача, видно, що за час життя ОСОБА_3 ОСОБА_1 періодично навідувалась до свого батька, про його смерть довідалась від сусідів, відвідувати будинок після його смерті не могла, оскільки там проживала сім`я ОСОБА_2 Заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори ОСОБА_1 не подавала, оскільки постійно хворіє, і на той час не мала об`єктивної можливості.

Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1258 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За приписами ч. 1 та 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Положеннями ст. 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийнятті спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину.

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

У пункті 2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 міститься роз`яснення, відповідно до якого судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини: юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини; необізнаність особи про наявність спадкового майна; похилий вік; непрацездатність; незнання про існування заповіту; встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину; відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини; несприятливі погодні умови.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що вона протягом шести місяців з часу відкриття спадщини з поважних причин пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини, отже підстави для визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 відсутні.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що строк для подання заяви про прийняття спадщини позивачем пропущено з поважних причин, оскільки після смерті вона час від часу використовувала спадкове майно, а тому вважала, що фактично прийняла спадщину та зможе її оформити в будь-який час. Для підтвердження таких доводів скаржником не надано ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду жодних належних та допустимих доказів, та, крім того, вони спростовуються показаннями свідків в суді першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не могла відвідувати будинок покійного батька, оскільки там проживала сім`я ОСОБА_2 Та й взагалі, вказана позивачем причина пропуску строку для прийняття спадщини фактично зводиться до юридичної необізнаності її щодо порядку прийняття спадщини, що відповідно до вказаних вище роз`яснень суду касаційної інстанції не може бути визнано поважною причиною пропущення такого строку.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач за станом здоров`я не могла подати заяву про прийняття спадщини у визначений законом строк, а в останній день шестимічного строку - 14 березня 2008 року вимушена була звернутися за медичною допомогою, апеляційний суд також вважає необґрунтованими, оскільки з копії медичної карти амбулаторного хворого не вбачається встановлення будь-яких обмежень, які суд може визнати поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини.

Обґрунтування вимог апеляційної скарги про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи зводяться до переоцінки доказів, однак на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 18 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 28 травня 2019 року.