Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

м. Київ

справа № 166/375/18-ц

провадження № 61-41384св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на додаткову постанову апеляційного суду Волинської області від 10 вересня 2018 року у складі суддів: Бовчалюк З. А., Карпук А. К., Осіпука В. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів на утримання дітей.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вони з відповідачем перебували у шлюбі, який розірвано 18 травня 2009 року. У шлюбі народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 24 травня 2009 року з відповідача на користь позивача стягуюто аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частки зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо покращення захисту права дитини на належне утримання», який набув чинності 08 липня 2017 року, передбачено збільшення мінімального розміру аліментів на одну дитину до 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Діти потребують значно більшого догляду та матеріальних коштів, оскільки їхні потреби зростають, зокрема, у зв`язку із досягненням ними шкільного віку та необхідністю відвідування ними відповідного навчального закладу, що призводить до збільшення витрат на забезпечення їх розвитку, а їй самостійно важко виконувати батьківський обов`язок, який вони з відповідачем відповідно до норм чинного законодавства повинні виконувати в рівних частинах.

Посилаючись на викладені обставини, просила стягнути аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку (прибутку) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 25 квітня 2018 року позов задоволено. Ухвалено змінити розмір аліментів, що стягуються за рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 24 травня 2009 року.Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_4 до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 704 грн 80 коп.

Постановою апеляційного суду Волинської області від 24 липня 2018 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено.

Короткий зміст додаткової постанови апеляційного суду

Додатковою постановою апеляційного суду Волинської області від 10 вересня 2018 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 1 057 грн 20 коп. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Додаткова постанова мотивована тим, що відповідно до наявного у матеріалах справи оригіналу квитанції вбачається, що скаржником ОСОБА_4 за подання апеляційної скарги сплачено 1 057 грн 20 коп. судового збору. Із постанови апеляційного суду Волинської області від 24 липня 2018 року, якою задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4 , вбачається, що її резолютивна частина не містить зазначення розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Позивач не звільнена від сплати судового збору, оскільки позов подано про зміну розміру аліментів. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про необхідність ухвалення додаткової постанови про стягнення із позивача на користь ОСОБА_4 понесених ним витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати додаткову постанову апеляційного суду та відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів та збільшення їх розміру. На момент розгляду справи в апеляційному суді вона вже була звільнена від сплати судового збору. У такому випадку судові витрати відповідача мають компенсуватися державою.

(2) Позиція ОСОБА_4

У відзиві на касаційну скаргу відповідач зазначає, що на момент звернення до суду із позовом ОСОБА_1 не була звільнена від сплати судового збору, а тому додаткова постанова апеляційного суду є законною.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Підпунктом «в» пункту частини першої статті 382 ЦПК України передбачено, що резолютивна частина постанови суду апеляційної інстанції повинна містити зазначення розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_4 сплатив 1 057 грн 20 коп. судового збору, а за результатом розгляду цієї скарги у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, у зв?язку з чим судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд поклав на позивача.

ОСОБА_1 оспорює підстави стягнення із неї судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 057 грн 20 коп., посилаючись на те, що на момент розгляду справи в апеляційному суді пункт 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» діяв у редакції, за якою вона вже була звільнена від сплати судового збору.

Наведені доводи касаційної скарги зводяться до помилкового тлумачення пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» та є необґрунтованими.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Наведена норма процесуального права дозволяє сформулювати загальне правило: процесуальні дії мають вчинятися за нормами процесуального закону, чинними на момент вчинення цих дій.

Відповідно до частини четвертої статті 3 ЦПК України закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Зазначене правило, закріплене і в статті 58 Конституції України, за якою закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, що однозначно розуміється як початок дії закону з моменту набрання ним чинності і припинення з утратою чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституційний Суд України Рішенням від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 конкретизував зазначений принцип, указавши, що положення частини першої статті 58 Конституції України щодо «незворотності» дії законів та інших нормативно-правових актів необхідно розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

При цьому суд зазначив, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може передбачатися шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Для процесуального закону це означає, що діє в часі той процесуальний закон, на момент та час дії якого вчиняється процесуальна дія.

Під час вчинення процесуальних дій, які вимагають сплати судового збору (при забезпеченні доказів, при апеляційному чи касаційному оскарженні), пільги зі сплати судового збору мають визначатися на момент вчинення певної процесуальної дії.

З огляду на зазначене можна дійти висновку про те, що процесуальний закон визначає свою дію в часі саме за часом вчинення відповідних процесуальних дій.

За таких умов Закон України «Про судовий збір» має застосовуватися в редакції, яка діяла на момент вчинення певної процесуальної дії.

Станом на дату звернення ОСОБА_1 із позовом про зміну розміру аліментів на утримання дітей (квітень 2018 року) пункт 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» діяв у редакції, за якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

У вказаній редакції пункт 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» діяв й на момент розгляду справи апеляційним судом 24 липня 2018 року.

Пункт 3 частини першої статті 5 після слів «у справах про стягнення аліментів» доповнено словами «збільшення їх розміру» Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475-VIII від 03 липня 2018 року, який набув чинності 28 серпня 2018 року, тобто після розгляду справи апеляційним судом. Про зворотню дію зазначеного Закону в ньому не вказано.

Враховуючи те, що на час вирішення справи апеляційним судом позивач у справі про зміну розміру аліментів на утримання дітей не була звільнена від сплати судового збору, апеляційний суд обґрунтовано поклав на ОСОБА_1 судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2018 року у справі № 448/4462/16-ц (провадження № 61-21442св18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду, а тому касаційна скарга залишається без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Додаткову постанову апеляційного суду Волинської області від 10 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик