ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року

м.Суми

Справа №587/2580/18

Номер провадження 22-ц/816/1171/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання -Чуприни В.І.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

третя особа - Сумське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Сумській області

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України

на рішення Сумського районного суду Сумської області, у складі судді Степаненка О.А. від 26 грудня 2018 року, ухвалене у м. Суми,

В С Т А Н О В И В:

18 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Сумське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Сумській області, про відшкодування майнової шкоди, заподіяної безпідставним утриманням із її щомісячного грошового утримання, як судді у відставці. Позовні вимоги мотивувала тим, що визнано неконституційними положення абзацу 1 підпункту 169.2.19. пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу України, на підставі яких за період з 16 вересня 2016 року по 01 лютого 2018 року включно, з її щомісячного грошового утримання судді у відставці, проводилося утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору на загальну суму 52469 грн 86 коп, яку і просила стягнути на свою користь.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 26 грудня 2018 року стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України 52469 грн 86 коп шкоди, завданої внаслідок прийняття Верховною Радою України закону, визнаного неконституційним.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на невідповідність висновків фактичним обставинам та порушення норм матеріального і процесуального права, просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Вказує, що на даний час на законодавчому рівні не врегульований механізм відшкодування шкоди, завданої актами та діями, що визнані неконституційними, тому суд першої інстанції своїм рішенням зобов`язує відповідача діяти всупереч чинному законодавству.

Вважає безпідставним застосування судом першої інстанції ст. 1175 ЦК України, оскільки її положення підлягають застосуванню тільки у випадку коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується, у випадку визнання нормативно-правового акта неконституційним вказана норма застосуванню не підлягає.

Зазначає, що Державна казначейська служба України не порушувала жодних прав та інтересів позивача, є самостійною юридичною особою і не несе відповідальності за дії інших органів влади, Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» взагалі не передбачено бюджетних призначень на відшкодування такого виду шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін з тих підстав, що суд першої інстанції розглянув справу керуючись принципом верховенства права, відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, правильно застосував до спірних правовідносин ст. 1175 ЦК України та навів відповідні мотиви.

Учасники справи повідомлені про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, але в судове засідання не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для відшкодування майнової шкоди, заподіяної безпідставним утриманням із щомісячного грошового утримання позивача, як судді у відставці, податку з доходів фізичних осіб та військового збору, оскільки внаслідок прийняття Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, який визнаний неконституційним, Сумське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Сумській області здійснило відрахування з грошового утримання ОСОБА_1 за період з 16 вересня 2016 року по 01 лютого 2018 року включно, чим їй завдано майнову шкоду у загальному розмірі 52469,86 грн.

Компенсація цих коштів повинна бути здійснена в порядку ст. 152 Конституції України, ст. ст. 22, 1175 ЦК України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 16 вересня 2016 року ОСОБА_1 , як суддя у відставці, отримує щомісячне грошове утримання в Сумському об`єднаному управління Пенсійного фонду України в Сумській області (а.с. 7, 8).

Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, пункт 164.2 статті 164 Податкового кодексу України доповнено новим підпунктом 164.2.19, яким передбачалося, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України.

Із довідки Сумського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області від 02 жовтня 2018 року за № 1956/03-33 вбачається, що зв`язку з внесенням вказаних змін до Податкового кодексу України при виплаті щомісячного грошового утримання позивачу Пенсійним фондом України за період з 16 вересня 2016 року по 01 лютого 2018 року включно, було утримано 48438 грн 96 коп податку з доходів фізичних осіб та 4030 грн 90 коп військового збору, що разом становить - 52469 грн 86 коп (а.с. 8).

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про відшкодування майнової шкоди.

У постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження №14-162цс19), щодо подібних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду зробила наступний висновок.

У ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За змістом ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг ( п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України закріплено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII від 02 червня 2016 року.

У преамбулі Закону № 1402-VIII зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Порядок зайняття посади суддів, звільнення судді з посади та припинення його повноважень регулюється розділами IV та VII Закон України «Про судоустрій і статус суддів».

Статус судді у відставці регламентований розділом Х вище зазначеного закону, відповідно до ст. 142 якого судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Оскільки звільнення судді у зв`язку з виходом у відставку наділяє його правом на отримання щомісячного довічного грошового утримання, розмір якого визначається у відсотковому відношенні до суддівської винагороди працюючого судді відповідного суду, даний спір є таким, що пов`язаний з проходженням та звільненням з публічної служби.

А тому, на цей спір поширюється юрисдикція адміністративного суду.

Аналогічні висновки у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162цс19).

У постанові від 05 вересня 2019 року справі № 686/6775/18 (провадження 61-42631сво18), до вирішення якої зупинялося провадження у справі, що переглядається апеляційним судом, Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду також дійшов аналогічного висновку, зазначивши, що предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з держави Україна в особі управління Державної казначейської служби у місті Хмельницькому майнової шкоди, завданої позивачеві внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці останньому завдало майнової шкоди у вигляді утриманого податку з доходів фізичних осіб. З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спір у справі, яка переглядається, виник після звільнення позивача - публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби. Не дослідивши питання юрисдикції спору, суд помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим допустив порушення норм процесуального права.

За приписами п. 4 ч. 1 ст. 374 , ч. 1 ст. 377 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково, із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 ЦПК України.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням викладеного, рішення суду підлягає скасуванню на підставі ч. 1 ст. 377 ЦПК України, а провадження у справі - закриттю відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367 - 369, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 377, ст.ст. 381, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Скасувати рішення Сумського районного суду Сумської області від 26 грудня 2018 року.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа - Сумське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Сумській області про відшкодування майнової шкоди.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді : О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

О.І. Собина