У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" жовтня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі

головуючого судді - Чех Н.А.

з участю секретаря - Кузьменко А.М.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», стягувач: Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», боржники - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про заміну сторони виконавчого провадження,

установив:

Заявник звернувся до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження посилаючись на те, що 23.04.2010 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено судове рішення по справі № 2-1252/1-10 за позовною заявою ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яким вирішено стягнути борг за кредитним договором. 31.01.2018 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна», що є правонаступником ПАТ «ОТП Банк», та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено Договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» отримав право вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У зв`язку з чим, просить змінити стягувача правонаступником - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

В судове засідання сторони не з`явилися. Відповідно до ст. 442 ЦПК України суд у десятиденний строк розглядає заяву у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Встановлено, що 23.04.2010 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено судове рішення по справі № 2-1252/1-10 за позовною заявою ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яким вирішено стягнути борг за кредитним договором у сумі 487 054,56 грн., штрафні санкції у розмірі 40 003,71 грн. та судові витрати.

Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07.12.2000 року «Про банки і банківську діяльність», де зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04. 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Згідно частини першої статті 1077 ЦК України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки та банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга ст. 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя ст. 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, зазначено, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону вказано, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Дана позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у Постанові від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16.

По даній справі заявник посилається на те що між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено Договір факторингу від 31.01.2018 року, що дає їм підстави набуття права вимоги до боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Однак, як вбачається з матеріалів справи, стягувачем є ПАТ «ОТП Банк», документів про перехід права вимоги до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» матеріали справи не містять. Не надано їх і представником ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Окрім того, заявник не надав доказів набуття статусу фінансової установи. Не надано доказів і наявності відповідної ліцензії.

Враховуючи, що заявником не доведено право набуття вимоги до боржників у рамках цивільної справи № 2-1252/1-10, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258, 259, 260, 353, 354, 442 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», стягувач: Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», боржники - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про заміну сторони виконавчого провадження - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: