Постанова

Іменем України

21 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 202/5224/17

провадження № 61-46124 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2018 року в складі колегії суддів: Городничої В. С., (суддя-доповідач), Варенко О. П. та Лаченкової О. В.

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2017 року позивачка звернулася з позовом до відповідача про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя. У жовтні 2017 року, уточнила свої позовні вимоги, посилаючись на те, що вона з січня 2003 року по січень 2017 рік проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 21 листопада 2003 року вони обвінчалися в Свято-Преображенському кафедральному соборі м. Дніпропетровська, оскільки не вбачали необхідності в реєстрації шлюбу у встановлений законом спосіб. Під час спільного сумісного подружнього життя з ОСОБА_5 за спільні кошти сторін було придбано нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстроване за відповідачем. Відповідач не визнає права власності позивачки на спірну квартиру, змінив замки на дверях квартири та відмовляється повернути її особисті речі. Просила суд встановити факт сумісного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з січня 2003 року по січень 2017 рік, визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя, її та відповідача, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка складається із: 1-коридор, 2-санвузол, 3-кухня, 4-житлова, загальною площею 43,2 м2, житловою площею 27,8 м2, визнати за нею, право власності на Ѕ частини спірної квартири, в порядку поділу спільного майна подружжя та стягнути судові витрати.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2018 року залучено ОСОБА_6 до участі у цій справі в якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги.

Згодом третьою особою, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_6, було подано до суду позовну заяву в порядку статті 52 ЦПК України до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності в порядку поділу майна подружжя.

В позовній заяві третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_6, посилалась на те, що саме вона з лютого 2001 року проживала спільно однією сім'єю з ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_6, а в подальшому за адресою: АДРЕСА_1. 25 серпня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6) було зареєстровано шлюб. В подальшому у сторін народилася спільна дитина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_6 в позовній заяві зазначає, що з часу придбання спірної квартири ОСОБА_5, вона разом з ним проживала в цій квартирі та продовжує на даний час в ній проживати з відповідачем однією сім'єю. Просить суд встановити факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з 01 січня 2004 року по 25 серпня 2017 року, визнати квартиру АДРЕСА_1 їх спільною сумісною власністю, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_5, визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 43,2 м2, житловою площею 27,7 м2.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені.

Встановлено факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з січня 2003 року по січень 2017 року.

Визнано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,2 м2, об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Поділено майно подружжя та визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 1920 грн.

У задоволенні позовних вимог третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_6 відмовлено в повному обсязі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 було надано достатньо доказів на підтвердження факту проживання з ОСОБА_5, так і факту придбання спірної квартири в період їх сумісного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог третьої особи, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 не надано доказів того, що спірна квартира була придбана внаслідок спільної праці її та відповідача ОСОБА_5, або внаслідок її індивідуальних зусиль.

Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 19 вересня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року змінено в частині періоду за який встановлено факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однієї сім'єю без реєстрації шлюбу та замість січня 2003 року встановлено факт спільного проживання однієї сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 01 січня 2004 року по січень 2017 рік.

В іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині періоду за який встановлено факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однієї сім'єю без реєстрації шлюбу, апеляційний суд виходив з того, що скаржниками ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не надано достатніх та безспірних доказів того, що ОСОБА_6 з 01 січня 2004 року по 25 серпня 2017 року проживала однією сім'єю з відповідачем ОСОБА_5, вела з ним спільне господарство, мала спільний бюджет, взаємні права та обов'язки, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю у розумінні статті 74 СК України.

16 жовтня 2018 року ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року, постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2018 року та просив скасувати ці судові рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності в порядку поділу майна подружжя.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами були неправильно застосовані норми матеріального права щодо належності спірного майна до спільної сумісної власності подружжя та той факт, що позивачкою ОСОБА_4 не було надано доказів на підтвердження факту проживання однією сім'єю, як подружжя та те, що спірна квартира була придбана разом із нею за спільні кошти.

Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу № 202/5224/17 з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.

05 грудня 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_4 на касаційну скаргу ОСОБА_5, в якому позивачка посилалась на необґрунтованість та безпідставність касаційної скарги та зазначає, що доводи викладені в касаційній скарзі зводяться до переоцінки доказів, які були досліджені судами попередніх інстанції та їм було надано належну правову оцінку.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд у складі колегії суддів вважає, що судове рішення суду апеляційної інстанцій прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують, виходячи з наспаного.

Судами було встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 познайомилася влітку 2001 року, з січня 2003 року вони проживали в орендованій квартирі у м. Дніпрі. У жовтні 2004 року ОСОБА_5 зареєстрував право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29 жовтня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В. І. № 3019.

21 листопада 2003 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обвінчалися у Свято-Преображенському кафедральному соборі, що підтверджується Свідоцтвом про вінчання та фотокартками.

27 грудня 2007 року між Акціонерним банком "Факторіал-Банк" та ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чалою В. О. за реєстровим № 783. Предметом іпотеки за вказаним договором є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1.

Крім того судами встановлено, сплату ОСОБА_4 грошових коштів в рахунок погашення кредитного договору № 07-Ф/165-СК-Г та в забезпечення умов виконання якого було укладено вище вказаний ыпотечний договір та факт оплати нею комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 за період з 2006 по 2014 рік.

Крім того, судами були встановлені наступні факти: факт сумісного відпочинку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом з їх друзями у Єгипті та на півострові Тарханкут у 2008 році; перебування ОСОБА_4 на обліку у лікаря-терапевта з 2005 року за місцем фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1; факт виконання робіт з утеплення фасаду квартири за адресою: АДРЕСА_1, підрядником ОСОБА_12, замовником за яким являється батько позивачки ОСОБА_4 - ОСОБА_13 та догляд ОСОБА_5 за рідною бабусею ОСОБА_4 - ОСОБА_14 у період з 31 березня 2015 року по 22 квітня 2016 року, яка є хрещеною матір'ю племінниці ОСОБА_5 - ОСОБА_15.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені.

Встановлено факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з січня 2003 року по січень 2017 року.

Визнано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,2 м2, об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Поділено майно подружжя та визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 1920 грн.

У задоволенні позовних вимог третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_6 відмовлено в повному обсязі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції, виходив з того, позивачкою ОСОБА_4 надано достатньо доказів на підтвердження заявлених позовних вимог у відповідності до статті 80 ЦПК України та дійшов висновку про те, що третьою особою, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_6 ні на момент подання позовної заяви, ні під час судового розгляду, не було надано в межах заявлених позовних вимог належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а тому правових підстав для задоволення позовних вимог третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, відсутні в повному обсязі.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року змінено в частині періоду за який встановлено факт спільного проживання однієї сім'єю без реєстрації шлюбу та замість січня 2003 року та встановлено факт спільного проживання однієї сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 01 січня 2004 року по січень 2017 року.

В іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині періоду за який встановлено факт спільного проживання однієї сім'єю без реєстрації шлюбу, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не надано достатніх та безспірних доказів того, що вона з 01 січня 2004 року по 25 серпня 2017 року проживала однією сім'єю з відповідачем ОСОБА_5, вела з ним спільне господарство, мала спільний бюджет, мала взаємні права та обов'язки, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю у розумінні статті 74 СК України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Згідно з частиною 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Положення статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

Тобто з наведеного слідує, що при застосуванні положень статті 74 СК Українинеобхідно виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суди повинні встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Частина 2 статті 3 СК України визначає, що, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди повинні встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5, щодо ненадання судами попередніх інстанцій оцінки та перекручення показів свідків: ОСОБА_16, ОСОБА_6 та ОСОБА_17, спростовуються матеріалами справи. Пояснення свідків, які були присутні та допитані в судовому засіданні, містяться в матеріалах справи та враховані в судових рішеннях судів попередніх інстанцій.

Крім того, апеляційним судом обґрунтовано зроблено висновок, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не надано достатніх та належних доказів, щодо факту проживання однією сім'єю, ведення спільного господарства, спільного бюджету та ін., тоді як позивачкою ОСОБА_4 надано достатньо доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Виходячи з наведеного та змісту касаційної скарги ОСОБА_5 вбачається, що її доводи зводяться до переоцінки доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Отже, доводи касаційної скарги ОСОБА_5 не знайшли свого підтвердження, оскільки такі доводи аналогічні доводам його апеляційної скарги, які були предметом розгляду в суді апеляційної інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням вищенаведених вимог закону та встановлених фактичних обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано прийняв судове рішення, а отже касаційну скаргу ОСОБА_5 слід залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв