Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 753/8931/16-ц

провадження № 61-8144св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3,

відповідачі за зустрічним позовом: - ОСОБА_1, ОСОБА_4,

треті особи: - Дарницький відділ Державної міграційної служби України у м. Києві, Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду м. Києва у складі суддів: Заришняк Г. М., Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є., від 09 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, третя особа: Дарницький районний відділ ДМС України у м. Києві, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилими приміщенням.

В обґрунтування позову зазначала, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 15 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Вепрейчук О. І., вона придбала квартиру АДРЕСА_1. В даній квартирі зареєстровані і проживають також і ОСОБА_2 та її малолітній син - ОСОБА_3, які відмовляються добровільно звільнити жиле приміщення, чим порушують її права, як власника квартири. Посилаючись на викладене, просила задовольнити позов.

Не погоджуючись з поданим позовом, у червні 2016 року відповідач ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4, третя особа: Дарницька РДА, про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В обґрунтування зустрічного позову зазначала, що вона з відповідачем ОСОБА_4 перебувала в зареєстрованому шлюбі з 31 січня 2009 року по 27 січня 2016 року, від вказаного шлюбу у них народився син - ОСОБА_3

Відповідачу ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА від 14 липня 2008 року, належала квартира АДРЕСА_1. У травні 2009 року ОСОБА_4, будучи власником спірної квартири, вселив її та сина в спірну квартиру, як членів своєї сім'ї, однак реєструвати їх в квартирі відмовлявся. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року визнано за ОСОБА_2 та її малолітнім сином ОСОБА_3 право користування житловим приміщенням - спірною квартирою.

15 грудня 2015 року відповідач ОСОБА_4 без дозволу органу опіки та піклування незаконно уклав договір купівлі-продажу спірної квартири зі своєю сестрою ОСОБА_1, чим порушив права своєї дитини - ОСОБА_3, на користування житлом.

Посилаючись на те, що для малолітнього ОСОБА_3 спірна квартира є єдиним житловим приміщенням, іншого житла він не має, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 15 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції в частині вимог позову ОСОБА_1 мотивовано тим, що з припиненням права власності колишнього власника - ОСОБА_4, на спірну квартиру втрачено право користування цим жилим приміщенням і у членів його сім'ї - ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3

Рішення суду першої інстанціїв частині вимог зустрічного позову ОСОБА_2 мотивовано тим, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири права неповнолітнього ОСОБА_3 не порушені, оскільки до липня 2015 року мати дитини - ОСОБА_2, була зареєстрована в м. Ромни Сумської області, а неповнолітній ОСОБА_3 за взаємною згодою колишнього подружжя залишався проживати з останньою, а тому спірний договір купівлі-продажу не порушує прав дитини.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2016 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, задоволено.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 серпня 2016 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вепрейчук О. І. та зареєстрований в реєстрі за № 2364, недійсним.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені не повно, а доводи апеляційної скарги підтверджені належними та допустимими доказами і спростовують висновки суду першої інстанції.

В частині вирішення вимог зустрічного позову апеляційний суд указав, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2016 року, визнано за ОСОБА_2 та її сином - ОСОБА_3, право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1. На наступний день після ухвалення зазначеного рішення на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 2015 року батько дитини - ОСОБА_4, продав своїй сестрі - ОСОБА_1, належну йому на праві власності спірну квартиру. Батьком дитини вчинено правочин стосовно нерухомого майна, право користування яким мав неповнолітній з травня 2009 року, що встановлено указаним судовим рішенням, яке набрало законної сили, тому отримання попередньої згоди органу опіки та піклування на укладення спірного договору купівлі-продажу була обов'язковим. У зв'язку із неотриманням ОСОБА_4 відповідного дозволу спірний договір купівлі-продажу не відповідає вимогам закону та підлягає визнанню його недійсним.

В частині вирішення вимог первісного позову апеляційний суд указав, що оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири від 15 грудня 2015 року, визнано недійсним, ОСОБА_1 не має права вимоги до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, про усунення перешкод у володінні нею квартирою шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, а тому в задоволенні первісного позову необхідно відмовити.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, не повно дослідив зібрані у справі докази та дійшов помилкових висновків у справі. Скаржник зазначила, що укладеним договором купівлі-продажу не порушено права дитини, оскільки мати дитини має інше житло - будинок АДРЕСА_2. Під час укладення оспореного договору у спірній квартирі ніхто не був зареєстрований, що, на думку скаржника, не враховано апеляційним судом. Судове рішення, яким право користування спірною квартирою визнано, зокрема, за дитиною, на момент укладення договору не набрало законної сили. Скаржник указує, що є новим власником спірної квартири, якому чиняться перешкоди у користуванні нею, а тому її права підлягають захисту.

Доводи інших учасників справи

У січні 2017 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судом апеляційної інстанції встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. У відзиві на касаційну скаргу заявник просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого головним управлінням житлового забезпечення КМДА від 14 липня 2008 року належала квартира АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 31 січня 2009 року по 27 січня 2016 року.

Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 вересня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року, шлюб, зареєстрований 31 січня 2009 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2016 року, визнано за ОСОБА_2 та її малолітнім сином ОСОБА_3 право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Указаним судовим рішенням, яке набрало законної сили, установлено, що в травні 2009 року ОСОБА_2 та син колишнього подружжя - ОСОБА_3, за згодою батька дитини - ОСОБА_4, як власника спірної квартири були вселені до указаного житла, у якому з часу вселення постійно проживали і користувалися, як члени сім'ї власника, житловим приміщенням. Іншого зареєстрованого місця проживання у ОСОБА_2 та дитина не мають. Указані обставини під час розгляду указаної справи визнавались ОСОБА_4

15 грудня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу згідно якого батько неповнолітньої дитини продав своїй сестрі - ОСОБА_1, належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Під час відчуження спірної квартири ОСОБА_4 не було отримано дозволу органу опіки і піклування на укладення спірного договору.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Такий спосіб захисту спрямований на усунення порушення прав власника, які не пов'язані з позбавленням володіння майном.

Негаторний позов пред'являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати користування та розпорядження ним.

Підставою негаторного позову є обставини, що підтверджують право позивача на користування і розпорядження майном, вчинення відповідачем дій, що перешкоджають позивачу у здійсненні таких прав та позадоговірний характер правовідносин між сторонами.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, урахувавши, що судовим рішенням, яке набрало законної сили зазначено про наявність у неповнолітньої дитини - ОСОБА_3, права користування спірною квартирою з травня 2009 року, а вчинення батьком дитини відчуження квартири за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону, та установивши, що таке порушення призвело до порушення прав дитини, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_2, поданого в інтересах ОСОБА_3, та визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 15 грудня 2015 року. У зв'язку із зазначеним, апеляційний суд дійшов також вірного висновку про відсутність порушення прав покупця квартири за недійсним договором - ОСОБА_1, та відмову у задоволенні вимог позову останньої.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності у дитини прав користування спірною квартирою станом на момент її відчуження спростовуються матеріалами справи, зокрема змістом преюдиційних судових рішень, які набрали законної сили, а також обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції.

Наявність у власності матері дитини іншого житла у даному випадку не має правового значення, оскільки згідно обставин, встановлених рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року встановлено, що з травня 2009 року дитина колишнього подружжя - ОСОБА_3, постійно проживав і мав право користування саме спірною квартирою, що визнавалось і батьком дитини - ОСОБА_4, який здійснив відчуження указаної квартири без дотримання відповідних вимог законодавства.

У даній справі суд виконав вимоги міжнародного та національного законодавства щодо якнайкращого забезпечення інтересів дитини за наслідками розгляду спору у даній справі.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди скаржника із висновками суду апеляційної інстанції, невірного розуміння останньою вимог чинного законодавства та власного тлумачення скаржником характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик