ПОСТАНОВА

Іменем України

24 вересня 2019 року м. Кропивницький

справа № 2-674/11

провадження № 22-ц/4809/1399/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючий - Дьомич Л.М. (суддя - доповідач),

судді Головань А.М.; Кіселик С.А.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Я.С.,

учасники справи:

заявник (стягувач): Публічне акціонерне товариство «Перший інвестиційний банк» ;

заінтересована особа (боржник): ОСОБА_1 ;

заінтересована особа, дії та рішення якої оскаржуються: старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Красна Ангеліна Олександрівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший інвестиційний банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Перший інвестиційний банк», що є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Перший інвестиційний банк» на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 липня 2019 року (суддя Шевченко І.М.)

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство «Перший інвестиційний банк» (далі АТ «Перший інвестиційний банк», банк) звернулось до Ленінського районного суду м. Кіровограда зі скаргою на дії, рішення старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області (далі ВДВС) Красної Ангеліни Олександрівни при примусовому виконанні виконавчого листа № 2/674/11, виданого 31 січня 2012 року Ленінським районним судом м. Кіровограда.

Скарга мотивована тим, що 03 травня 2019 року старшим державним виконавцем ВДВС Красною Ангеліною Олександрівною у виконавчому провадженні № 31707792 з примусового виконання виконавчого листа №2-674/11, виданого 31 грудня 2011 року Ленінським районним судом м. Кіровограда, винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, зі змісту якої вбачається, що за час виконавчого провадження банку як стягувачу у виконавчому провадженні в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 за кредитним договором у розмірі 338 491,96 доларів США, що відносно гривні еквівалентно 2 685 832,15 грн., було перераховано 3 980,02 грн. Також, у рахунок погашення боргу за ціною третіх електронних торгів, а саме: 1 528 473,45 грн. стягувач залишив за собою нереалізоване майно (1/2 комплексу будівель в складі будівлі ААаІ-3, к, кр, загальною площею 1815,4 кв. м.; навіси а1, а2, а3; гараж В; навіс Е; убиральня Ж; вимощення III; огорожа N-N1; бетонний майдан І, що знаходиться по вул. Десантників, 92, м. Кропивницький. Іншого майна та коштів на які можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу за даним виконавчим документом не виявлено, а здійснені державним виконавцем відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" заходи щодо встановлення (розшуку) такого майна виявилися безрезультатними. Залишок заборгованості становить 1 974 409,86 грн.

Також, старшим державним виконавцем ВДВС Красною Ангеліною Олександрівною у виконавчому листі № 2-674/11, виданому 31 грудня 2011 року Ленінським районним судом м. Кіровограда, було зроблено відмітку про залишок боргу в сумі 1 974 409,86 грн.

Стягувач, вважаючи дії та постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу протиправними, звернувся з відповідною скаргою до Ленінського районного суду м. Кіровограда. Зазначив, що ухвалюючи рішення у справі про стягнення з боржника кредитної заборгованості, Ленінський районний суд м. Кіровограда визначив суму боргу в іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення. Отже, стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Жодних коштів у валюті боргу, що визначена виконавчим документом, а саме доларах США, на рахунок стягувача не зараховувалось. Однак, всупереч ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», п. 30.1. ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», старший державний виконавець у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу від 03 травня 2019 року та у виконавчому листі № 2-674/11 від 31 грудня 2011 року, зазначила про залишок боргу в розмірі 1 974 409,86 грн., що не відповідає дійсному залишку нестягнутої з боржника суми боргу. На переконання банку, зазначення такого залишку боргу у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу та відповідна відмітка у виконавчому листі, порушує права АТ «Перший інвестиційний банк» як стягувача, оскільки унеможливлює подальше стягнення дійсного залишку заборгованості з боржника у визначеному у рішенні суду розмірі.

Старший державний виконавець ВДВС Красна А.О. у відзиві на скаргу (а.с. 41-44 том 3) та боржник у письмових поясненнях (а.с. 85 том 3) просили відмовити у задоволенні скарги, зазначаючи про законність та обґрунтованість дій державного виконавця при визначенні суми залишку заборгованості боржника у виконавчому провадженні та правильність відображення такого залишку у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу та у виконавчому документі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 липня 2019 року у задоволенні скарги АТ «Перший інвестиційний банк» на дії, рішення старшого державного виконавця ВДВС Красної Ангеліни Олександрівни відмовлено. На переконання суду першої інстанції, рішенням суду борг з ОСОБА_1 стягнуто в доларах США із зазначенням гривневого еквіваленту за курсом Національного банку України на час вирішення спору, а законодавством державного виконавця не наділено правом змінювати суму заборгованості, розраховану та визначену у рішенні суду (гривневий еквівалент), тому виконавче провадження підлягає закінченню за умови оплати боржником заборгованості саме у національній валюті, що кореспондується з позицією Верховного Суду України у справах № 6-1445цс17 від 13 вересня 2017 року та № 6-2159цс16 від 28 вересня 2016 року. Судом взято до уваги, що постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу в розмірі 1 528 473,45 грн. стягувачем не оскаржувалась, без будь-яких заперечень по виконавчому листу, в якому сума боргу визначена в доларах США, банком в рахунок погашення боргу прийнято відповідне нереалізоване майно визначене в грошовій одиниці України - гривні. При цьому, суд вважає безпідставним посилання скаржника на порушення державним виконавцем вимог ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» , оскільки вказаною нормою не врегульовано порядок стягнення по виконавчому листу, в якому сума боргу визначена в доларах США шляхом прийняття стягувачем відповідного нереалізованого майна, що визначене в грошовій одиниці України гривні. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 03 травня 2019 року ВП № 31707792 винесена старшим державним виконавцем Красною А.О. ВДВС у межах наданих їй повноважень, відповідно до Закону, та у спосіб і порядок визначений ним. Скарга не містить доводів щодо порушення державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження», а та обставина, що залишок заборгованості зазначено в гривні, на переконання суду, не є підставою для скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

Не погодившись із ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 липня 2019 року, АТ «Перший інвестиційний банк» оскаржив її в апеляційному порядку.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що відповідно до вимог чинного законодавства стягувач залишив за собою нереалізоване майно боржника за ціною третіх електронних торгів на суму 1 528 473,45 грн., про що державним виконавцем 06 березня 2019 року винесено відповідну постанову та складено акт про передачу майна стягувачу. Підстави для оскарження зазначеного акта у стягувача відсутні.

Після реєстрації права власності на майно боржника, 15 березня 2019 року стягувач здійснив часткове погашення заборгованості боржника за кредитним договором у розмірі 57 210,87 дол. США (з розрахунку 26,716488 грн. за 1,00 дол. США згідно з курсом Національного банку України станом на 15 березня 2019 року - 1 528 473,45 : 26,716488 = 57 210,87). Також раніше, у відповідності до розрахунку стягнутих з боржника сум, здійснених державним виконавцем, 31 березня 2016 року стягувачем було здійснено часткове погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 151,61 дол.

США (з розрахунку 26,252159 грн. за 1,00 дол. США згідно з курсом Національного банку України станом на 31 березня 2016 року (3 974,92 : 26,252159 = 151,61).

Як зазначає стягувач, загалом під час примусового виконання виконавчого листа №2-674/11, виданого 31грудня 2011 року Ленінським районним судом м. Кіровограда, державним виконавцем було стягнуто з боржника борг у розмірі 1 532 448,37 грн., що на дату зарахування коштів на рахунок стягувача в еквіваленті становило 57 362,48 дол. США.

Отже, за доводами скаржника, на дату винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу залишок боргу боржника за виконавчим документом повинен скласти: 281 129,48 дол. США (338 491,96 дол. США - 57 362,48 дол. США) заборгованості за кредитним договором, а також пеня у розмірі 819 211,18 грн. та судові витрати у розмірі 1 820,00 грн., а не 1 974 409,86 грн., що був зазначений державним виконавцем у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу та виконавчому листі.

Оскільки перерахування стягувачеві суми боргу у національній валюті чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення, скаржник зазначає про необґрунтованість висновку суду щодо безпідставності посилання стягувача на порушення державним виконавцем вимог ст.49 Закону України «Про виконавче провадження».

В частині посилань суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду України у справах №6-1445цс17 від 13 вересня 2017 року та №6-2159цс16 від вересня 2016 року, скаржник зазначає, що звертаючись до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця, обґрунтовував свої доводи посилаючись, зокрема, на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження 14-134цс18), яка відступила від висновків Верховного Суду України, врахованих місцевим судом, але Ленінський районний суд м. Кіровограда, постановляючи оскаржувану ухвалу, правову позицію касаційного суду не врахував, що призвело до постановлення ухвали з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, скаржник просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 липня 2019 року та задовольнити скаргу АТ «Перший інвестиційний банк» на дії та рішення старшого державного виконавця Красної Ангеліни Олександрівни.

12 серпня 2019 року судом відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою АТ «Перший інвестиційний банк» на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 липня 2019 року.

Згідно з відзивом на апеляційну скаргу, боржник ОСОБА_1 просить залишити оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін, стверджуючи про відсутність порушеного права стягувача, оскільки не постанова не акт про передачу стягувачу майна боржника, вартість якого визначена у гривні, стягувачем не оскаржувались (а.с. 128 том 3).

Згідно з ухвалою від 27 серпня 2019 року закінчено підготовчі дії у справі; справу за апеляційною скаргою АТ «Перший інвестиційний банк» на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 липня 2019 року призначено до розгляду в Кропивницькому апеляційному суді.

28 серпня 2019 року на адресу суду надійшов відзив виконуючого обов`язки начальника ВДВС на апеляційну скаргу банку (а.с. 136-138 том 3), згідно з яким зазначається про обґрунтованість винесення старшим державним виконавцем ВДВС постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, тоді як скарга не містить доводів щодо порушення державним виконавцем при винесенні постанови вимог Закону України «Про виконавче провадження». На переконання органу державної виконавчої служби, зазначення у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу залишку заборгованості у гривні не є підставою для скасування такої постанови. Оскільки чинним законодавством не наділено державного виконавця правом змінювати суму заборгованості, розраховану та визначену у рішенні суду, вважає, що державний виконавець діяв в межах повноважень, у відповідності та з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень. На підставі викладеного, просить залишити без змін оскаржувану ухвалу.

У судовому засіданні 18 вересня 2019 року апеляційним судом оголошено перерву до 14 год. 00 хв. 24 вересня 2019 року, про що постановлено протокольну ухвалу.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Кропивницького апеляційного суду від 23 вересня 2019 року № 289 з підстав, що в ньому зазначені, здійснено заміну члена колегії з розгляду даної справи.

У судовому засіданні 24 вересня 2019 року учасники справи та їх представники участі не брали.

АТ «Перший інвестиційний банк» та старший державний виконавець ВДВС Красна Ангеліна Олександрівна надіслали клопотання про розгляд справи за апеляційною скаргою без їх участі (а.с. 163-164, 168-169 том 3).

ОСОБА_1 про причини неявки в засідання апеляційного суду не повідомив, проте, належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 158, 160 том 3).

За викладених обставин, неявка учасників справи в засідання апеляційного суду не є перешкодою для розгляду справи відповідно до ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши оскаржувану ухвалу суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, за наступного.

Відповідно до фактичних обставин справи, які правильно встановлені судом першої інстанції, 26 квітня 2011 року Ленінським районним судом м. Кіровограда було ухвалено рішення у справі № 2-674/11, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Перший Інвестиційний Банк», правонаступником якого є АТ «Перший Інвестиційний Банк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 338 491,96 доларів США, що відносно гривні еквівалентно 2 685 832,15 грн. Борг складається з: 263 800 доларів США, що відносно гривні еквівалентно 2 093 173,86 грн. заборгованість за кредитом, 2 462,13 доларів США, що відносно гривні еквівалентно 19 536,26 грн. заборгованість за відсотками, 72 229,83 доларів США, що відносно гривні еквівалентно 573 122,03 грн. прострочена заборгованість за відсотками. Також стягнуто пеню у розмірі 819 211,18 грн., з яких 700 769,84 грн. пеня за прострочення сплати кредиту, 118 441,34 грн. пеня за прострочення сплати відсотків і понесені судові витрати у розмірі 1 820 грн. Рішення набрало законної сили 13 грудня 2011 року.

З метою примусового виконання судового рішення, судом 31 грудня 2011 року видано відповідний виконавчий лист.

16 березня 2012 року старшим державним виконавцем ВДВС Красною Ангеліною Олександрівною за заявою стягувача було відкрите виконавче провадження № 31707792, про що винесено відповідну постанову із наданням боржнику терміну для добровільного виконання.

З метою виявлення майна боржника державним виконавцем було направлено запити до ТУ Держгеокадастру у Кіровоградській області, ТУ Держпродспоживслужби в Кіровоградській області, Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області, Управління Держпраці у Кіровоградській області, Державної служби України з безпеки на транспорті, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, ОКП «КООБТІ», Державної фіскальної служби України, Пенсійного фонду України та банківських установ.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, копію якої направлено для виконання до ГУ Держпродспоживслужби в Кіровоградській області, Територіального сервісного центру МВС 3541, Управління Держпраці у Кіровоградській області, а також внесено відповідні записи про обтяження до Державного реєстру обтяжень рухомого майна та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З метою списання коштів, які містяться на виявлених рахунках боржника, державним виконавцем до банківських установ направлено платіжні вимоги. Кошти, стягнуті з рахунків, було розподілено в порядку статей 44, 45 Закону України «Про виконавче провадження» згідно з розрахунком розподілу стягнутих з боржника сум від 01 березня 2016 року та перераховано на користь стягувача кошти в сумі 3 980,02 грн.

В ході здійснення виконавчого провадження, державним виконавцем встановлено, що за боржником зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме: 1/2 частини комплексу будівель за адресою: вул АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 в м. Кропиницький. Постановою про опис та арешт майна (коштів) боржника від 14 лютого 2018 року державним виконавцем описано та накладено арешт на майно боржника, а саме: 1/2 комплексу будівель в складі будівлі ААаІ-3, к, кр загальною площею 1815,4 кв. м.; навіси а1, а2, а3; гараж В; навіс Е; убиральня Ж; вимощення III; огорожа N-N1; бетонний майдан І (в натурі частка не виділена), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 92 в м. Кропиницький. Майно було описане та арештоване.

На підставі ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» вищезазначене нерухоме майно передано на реалізацію до ДП «СЕТАМ».

Згідно з протоколами проведення електронних торгів № 368281 від 09 листопада 2018 року, № 377250 від 21 грудня 2018 року та № 386683 від 07 лютого 2019 року торги з реалізації вищезазначеного нерухомого майна не відбулись, у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.

Органом державної виконавчої служби на підставі ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» направлено листа за вих. № 1476/02.1-27 від 08 лютого 2019 року стягувачу - АТ «Перший Інвестиційний Банк», у якому запропоновано банку вирішити питання щодо залишення за собою нереалізованого майна боржника в рахунок погашення заборгованості за виконавчим документом.

Як вбачається зі змісту заяви АТ «Перший Інвестиційний Банк» за підписом голови правління Колеснік І.В. № 337/0/2-19 від 19 лютого 2019 року, стягувач погодився прийняти нереалізоване майно боржника у рахунок погашення боргу за ціною третіх електронних торгів, а саме: 1 528 473,45 грн.

Враховуючи викладене та на підставі ч.9 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», 06 березня 2019 року державним виконавцем винесено постанову та складено акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу на суму 1 528 473,45 грн. (а.с. 64-67 том 3).

Оскільки у боржника іншого майна та коштів, на які можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу за виконавчим документом, не виявлено, 03 травня 2019 року відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, яку направлено на адресу АТ «Перший Інвестиційний Банк» рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення (68 -71 том 3). При цьому, у тексті постанови від 03 травня 2019 року державним виконавцем зазначено, що залишок заборгованості боржника перед стягувачем у даному виконавчому провадженні складає 1 974 409,86 грн.; роз`яснено право стягувача повторно пред`явити виконавчий документ для виконання у строк до 03 травня 2022 року.

Крім того, державним виконавцем зроблено відмітку про залишок боргу в сумі 1 974 409,86 грн. на виконавчому листі Ленінського районного суду м. Кіровограда №2-674/11 від 31 грудня 2011 року.

Зазначені дії старшого державного виконавця та винесену ним постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 03 травня 2019 року суд першої інстанції визнав такими, що відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження» з тих підстав, що рішенням суду борг стягнуто в іноземній валюті - доларах США із зазначенням гривневого еквіваленту за курсом Національного банку України на час вирішення спору, тоді як на переконання суду першої інстанції, державного виконавця не наділено повноваженнями змінювати суму заборгованості, розраховану та визначену у рішенні суду (гривневий еквівалент). Саме тому, за висновком суду, виконавче провадження підлягає закінченню за умови оплати боржником заборгованості саме у національній валюті.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

При цьому, апеляційний суд виходить з того, що за ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами Іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" передбачено обов`язковість виконання судових рішень, невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Одним із принципів цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення. Згідно зі ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Крім того, виконання рішення суду є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішення покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.

Державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

У справі, яка переглядається, встановлено що виконавче провадження відкрито за виконавчим листом, на підставі рішення суду яким стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 338 491,96 доларів США, визначений гривневий еквівалент на час ухвалення судового рішення. Також стягнуті штрафні санкції в гривневому виразі.

Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За ч.ч. 1-2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому, апеляційним судом взято до уваги, що Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до вимог ст. 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

За змістом ст. 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у ст. 533 ЦК України. Так, законодавцем визначено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Таким чином, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм виходить, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику (в кредит) іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики, кредиту), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику (в кредит).

Відповідно до п. 30.1 ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

При цьому, правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Враховуючи викладене, а також зміст договору позики, яка вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18 Велика Палата Верховного Суду, викладаючи свої висновки щодо норми права, зазначила, що у ст. 53 Закону № 606-XIV (ст. 49 чинної редакції Закону України «Про виконавче провадження») закріплено особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.

При цьому, відповідно до постанови від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про необхідність відступу від правової позиції Верховного Суду України щодо застосування п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV у подібних правовідносинах, викладеного в постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1445цс17.

Колегією суддів враховується, що на згадану правову позицію акцентує увагу Велика Палата Верховного Суду також у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у ст.533 ЦК, зокрема в ч.3 цієї статті зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, установлених законом.

Таким чином, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч.3 ст.533 ЦК та відповідно до п.30.1 ст.30 закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено що є моментом виконання грошового зобов`язання.

З огляду на зазначене виконання за виконавчим листом мало здійснюватися в іноземній валюті.

Особливості звернення стягнення на кошти боржника та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження». Так, у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого переказування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби.

Тому, державний виконавець був зобов`язаний під час примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, керуватися положеннями указаної статті, оскільки між стягувачем та боржником існувало валютне грошове зобов`язання і заборгованість за кредитним договором була стягнута судом також в іноземній валюті.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що судове рішення не може змінювати змісту договірного зобов`язання, яке існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов`язанням в іноземній валюті, а тому судове рішення підлягає примусовому виконанню з урахуванням особливостей, визначених законодавством що регулює виконання. Погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що боржник, виконуючи зобов`язання за виконавчим документом у національній валюті, повинен брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу (тобто день зарахування коштів на рахунок кредитора).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.11.2017 у справі №6-1063цс17. Таким чином, у справі, яка переглядається, під час виконавчого провадження виконання зобов`язання за судовим рішенням у національній валюті, а не у валюті кредиту, без прив`язки до офіційного курсу валют НБУ зумовило невиконання судового рішення у повному обсязі. Тому суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про те, що постанова державного виконавця про повернення виконавчого листа в повній мірі є правомірною.

Оскільки всупереч ч. 4 ст. 263 ЦПК України, викладені норми права не були враховані судом при постановленні оскаржуваної ухвали.

Як визначено ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 49 Закону України «Про виконавче провадження». У разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця.

Витрати у зв`язку з валютообмінними фінансовими операціями та інші витрати, пов`язані з перерахуванням коштів, покладаються на боржника (ч. 5 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частина 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" визначає, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: 1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; 4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася; 9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення; 10) відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів"; 11) запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.

Перелік підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, визначений ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Про повернення стягувачу виконавчого документа виконавець виносить постанову. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (ч.ч. 4, 5 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до п. 22 розділу III «Загальні умови та порядок здійснення виконавчого провадження» Інструкції, при закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Із матеріалів справи вбачається, що предметом кредитного договору були 300 000 доларів США, ухвалюючи 26 квітня 2011 року заочне рішення у даній справі, Ленінський районний суд м. Кіровограда визначив суму боргу в іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на 01 березня 2011 року (а.с.14-21,83-87 том 1). Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, судом стягнуто з боржника суму боргу саме в іноземній валюті, що станом на вказану у рішенні дату становило встановлений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України.

У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу від 03 травня 2019 року та на тексті виконавчого документу старшим державним виконавцем ВДВС зазначено залишок заборгованості боржника в сумі 1 974 409,86 грн., тобто в гривневому еквіваленті різниці між сумою заборгованості в гривні, яка зазначена у рішенні суду, та сумою в гривні, на яку зменшився борг боржника в ході примусового виконання рішення суду.

Однак, враховуючи наведене вище, у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням.

Ані органом державної виконавчої служби, ані боржником у встановленому законом порядку доводів скаржника щодо порушення його прав не спростовано, доказів протилежного суду не надано.

Таким чином, суд не може погодитись з діями та рішенням старшого державного виконавця ВДВС Красної А.О. щодо розміру визначення суми залишку заборгованості боржника, яка зазначена у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу від 03 травня 2019 року та на виконавчому документі. Як зазначив в судовому засіданні апеляційної інстанції 18 вересня 2019 року представник заявника і про що викладено у зверненні, оскаржені дії державного виконавця і постанова про повернення виконавчого документа стягувачу саме через визначення розміру залишку боргу, який не розрахований по курсу гривні до іноземної валюти, а не через відсутність підстав для повернення виконавчого документа. Закон не передбачає оскарження, а відтак і визнання неправомірною постанови (по скарзі протиправною) в певній частині, лише в повному обсязі. В апеляційній скарзі скаржник наводить розрахунок залишку боргу, вирахований по терміну зарахування коштів на повернення боргу у відповідності курсу долара США до гривні.

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

В силу вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції зазначених вимог процесуального закону не враховано. За викладених обставин, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права призводить до скасування судового рішення суду першої інстанції в порядку ст. 376 ЦПК України.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області.

Керуючись ст.ст. 353, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший інвестиційний банк», що є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Перший інвестиційний банк» - задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 липня 2019 року скасувати.

Визнати неправомірними дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Красної Ангеліни Олександрівни з примусового виконання рішення Ленінського районного судом м. Кіровограда від 26 квітня 2011 року у справі № 2-674/11 при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 03 травня 2019 року;

Визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Красної Ангеліни Олександрівни про повернення виконавчого документа стягувачу від 03 травня 2019 року у виконавчому провадженні №31707792.

Зобов`язати старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Красну Ангеліну Олександрівну, або іншу посадову особу відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області усунути порушення при примусовому виконанні рішення Ленінського районного судом м. Кіровограда від 26 квітня 2011 року у справі №2-674/11 шляхом винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу з зазначенням дійсного залишку нестягнутої суми боргу.

Зобов`язати старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Красну Ангеліну Олександрівну, або іншу посадову особу відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області усунути порушення при примусовому виконанні рішення Ленінського районного судом м. Кіровограда від 26 квітня 2011 року у справі №2-674/11 шляхом зазначення у виконавчому листі виданому 31 грудня 2011 року Ленінським районним судом м. Кіровограда у справі №2-674/11 відмітку з зазначенням дійсного залишку нестягнутої суми боргу.

Стягнути з відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області на користь Акціонерного товариства «Перший інвестиційний банк» витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1921,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 4 жовтня 2019 року

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді А.М. Головань

С.А. Кіселик