Троїцький районний суд Луганської області
Справа № 433/2228/18
Провадження №2/433/231/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2019 року, Троїцький районний суд Луганської області в складі :

головуючого - судді Суського О.І.

за участю секретаря судового засідання - Яковлєвої В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в смт. Троїцьке Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування позовних вимог якого зазначив, що 09 лютого 2017 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого позичальник ОСОБА_2 отримав у нього грошові кошти в розмірі 2000 доларів США строком користування до 11 березня 2017 року. Крім того, 28 березня 2018 року він надав в якості позики відповідачу грошові кошти в сумі 3500 дол США строком користування до 01 липня 2018 року. Факт отримання відповідачем позик підтверджується його власноручними розписками. Тобто, загальна сума позики склала 5500 дол США, що на момент подачі позову згідно офіційного курсу НБУ становить 155 743,02 грн. Однак у домовлений строк відповідач позику не повернув, намагання зустрітись з ним для досудового врегулювання спору виявилось безрезультатним, що змусило звернутись із даним позовом до суду.

В судове засідання сторони не зявились.

Позивач надав суду письмову заяву, згідно якої просив справу розглянути без його участі.

Відповідач причину неявки суду не повідомив, про судові засіданні повідомлявся завчасно, належним чином. Письмових заперечень на позов не надав, заяв про відкладення судових засідань та про розгляд справи за його відсутності ним надано не було.

Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено наступне.

Згідно копії розписки ОСОБА_2 від 09.02.2017 року, він отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2000 дол США строком до 11 березня 2017 року (а.с.8).

Крім того, відповідно до копії розписки ОСОБА_2 від 28.03.2018 року, він також отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3500 дол США, які він зобовязався повернути до 01 липня 2018 року (а.с.7).

Згідно ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в загальній сумі 5500 дол США підлягають задоволенню

Відповідно до п. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Одностороння відмова від виконання зобов'язання, в силу положень ст. 525 ЦК України, не допускається.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно вимог ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У разі порушення зобовязання згідно вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

Відповідно до ст.615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

У постанові від 18 вересня 2013р Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах по справі № 6-63 цс 13зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно розписок ОСОБА_2 від 09.02.2017 року та від 28.03.2018 року, він зобовязався повернути ОСОБА_1 грошові кошти в загальній сумі 5500,00 дол США до 11.03.2017 року та до 01.07.2018 року відповідно.

Із матеріалів справи вбачається, що станом на 20.02.2019 року ОСОБА_2 своїх зобовязань за договором позики не виконав, позику не повернув.

Отже, у звязку з не виконанням зобовязань за Договором позики (розписками) від 09.02.2017 року та від 28.03.2018 року відповідач ОСОБА_2 має заборгованість перед позивачем на загальну суму 5500,00 доларів США.

При цьому для визначення еквіваленту в національній валюті суд приймає до уваги правову позицію ВСУ у справі № 6-284цс17 від 1 березня 2017р., відповідно до якої згідно зі статтею 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в даному разі, оскільки інший порядок визначення валюти не встановлений договором або законом, еквівалент в національній валюті підлягає визначенню на день платежів. Тобто, оскільки боржник мав повернути грошові кошти до 01.07.2018 року та до 11.03.2017 року, еквівалент має визначатись саме з розрахунку на вказані дати.

Станом на 30.06.2018 року курс долара США становив 26,1892 грн за 1 доллар США, а станом на 10.03.2017 року 26,9086 грн за 1 доллар США. Тобто, еквівалент в національній валюті становить 91 662,2 грн (3500*26,1892=91 662,2 грн) та 53 817,20 грн (2000*26,9086=43 817,20грн), що в загальній сумі становить 145 479,40 грн.

За таких підстав, суд приходить до висновку про те, що позивач позбавлений можливості відновити своє порушене право на повернення грошових коштів у загальному порядку, окрім судового.

Суд, всебічно, повно та обєктивно оцінивши всі надані докази, приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає повернення позики, а тому позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звільнений від сплати судового збору.

Згідно ст.4 Закону України про «Судовий збір» (в редакції, яка діяла на час звернення позивача до суду), за подання до суду позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2018 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 1762,00 грн.

За таких обставин з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1454,79 грн (1% ціни позову).

На підставі статей 202, 207, 530, 533, 612, 615, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, керуючись статтями ст..ст. 12, 13, 76-80, 141, 258-260, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, вул.Горького, б. 21, м.Сєвєродонецьк, Луганська область) до ОСОБА_2 (вул.Сергєєва,б. 3-а, м.Луганськ, РНОКПП НОМЕР_1) про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (вул.Сергєєва,б. 3-а, м.Луганськ, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, вул.Горького, б. 21, м.Сєвєродонецьк, Луганська область) заборгованість за договором позики грошових коштів від 09 лютого 2017 року в сумі 2000 (дві тисячі) доларів США, що еквівалентно 53 817,20 грн; заборгованість за договором позики грошових коштів від 28 березня 2018 року в сумі 3500 (три тисячі пятсот) доларів США, що еквівалентно 91 662,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (вул.Сергєєва,б. 3-а, м.Луганськ, РНОКПП НОМЕР_1) на користь держави судові витрати у розмірі 1454 (одна тисяча чотириста пятдесят чотири) гривні 79 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається за правилами п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України через Троїцький районний суд Луганської області до Луганського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасоване, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.І.Суський

20.02.19

19.12.18