Справа № 222/679/19
Провадження № 2/222/257/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2019 року Володарський районний суд Донецької області у складі:

Головуючого - судді Подліпенця Є.О.,

за участю секретаря Темір В.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють

самостійних вимог

щодо предмета спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Нікольське в порядку загального позовного провадження за участю позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, розподіл спільного сумісного майна подружжя та визнання права особистої приватної власності на частку рухомого та нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою в якій просить розірвати шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_2 зареєстрований 05.09.1987 року Боївською сільською радою Володарського району Донецької області за актовим записом № 11, оскільки шлюбні відносини з 2010 року через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на життя припинені, спільне господарство не ведеться, а також поділити спільне майно подружжя, а саме домоволодіння АДРЕСА_1 та автомобіль марки ВАЗ 2109, 1988 року випуску, що є об`єктами спільної сумісної власності, визнавши за нею право особистої приватної власності на 1/5 частину вищевказаного домоволодіння та на 1/2 частку вищевказаного автомобіля, а також просить визнати за їх спільною донькою ОСОБА_4 , її сином ОСОБА_5 , та її донькою ОСОБА_3 право особистої приватної власності по 1/5 частині вищевказаного домоволодіння за кожним, оскільки спірний будинок та автомобіль був придбаний за час її спільного проживання з відповідачем за спільні кошти, а діти у відповідності до ст. 175 СК України також мають право на частку у праві спільної сумісної власності батьків.

Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 14.05.2019 року визначено розмір судового збору по справі за вимогу про визнання права особистої приватної власності на частину домоволодіння та автомобіля в сумі 800 грн., за клопотанням позивачки зменшено останній розмір судового збору по справі з 800 грн. за вимогу майнового характеру на суму 400 грн., відмовлено позивачки в задоволенні її клопотання про витребування з БТІ у Нікольському районі довідки щодо проведення оціночної вартості об`єкта спільної сумісної власності, а саме житлового будинку, а також позовну заяву на підставі ст. 185 ЦПК України було залишено без руху для надання документу, що підтверджує сплату судового збору в розмірі 400 грн. за вимогу про визнання права особистої приватної власності на 1/5 частину домоволодіння та 1/2 частину автомобіля з наданням позивачки десятиденного строку з моменту отримання копії ухвали для усунення зазначених недоліків позовної заяви.

30.05.2019 року на виконання вимог вищевказаної ухвали позивачкою було подано заяву про усунення недоліків з квитанцією про сплату судового збору в розмірі 400 грн.

Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 31.05.2019 року по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження на підготовче судове засідання.Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а третім особам визначено десятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання пояснень на позовну заяву.

Копія зазначеної ухвали була надіслана сторонам.

Також стороні відповідача та третім особам разом з ухвалою надіслано копію позовної заяви з доданими до неї документами.

В ході підготовчого розгляду справи стороною відповідача у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подано, а треті особи письмових пояснень не надали. Інших клопотань учасниками справи не заявлено.

Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 01.07.2019 року підготовче провадження закрито та справа призначена до судового розгляду по суті.

Позивачка ОСОБА_1 під час розгляду справи позов по вищезазначеним підставам підтримала у повному обсязі та наполягала на його задоволенні. Також суду пояснила, що шлюбні відносини з відповідачем фактично припинені з 2010 року. Причиною припинення шлюбних стосунків стала сімейна зрада відповідача. На примирення вона не згодна, вважає, що шлюб розпався остаточно та сім`ю вже не зберегти. Крім цього пояснила, що спірні будинок та автомобіль були нею придбані разом з відповідачем за сімейні кошти та є їх спільною власністю. Також вважає, що за її дітьми, які є третіми особами по справі, як і за нею, слід визнати право особистої власності по 1/5 частині на спірне домоволодіння, але саме з яких підстав пояснити не може. Крім цього зазначила, що діти не уповноважували її представляти свої інтереси в суді, та у придбанні будинку вони жодним чином участі не приймали.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Суду пояснив, що він згоден на розірвання шлюбу, оскільки сімейні відносини дійсно припиненні та сім`ю вже не зберегти. На примирення він не згоден. Крім цього пояснив, що згоден на розподіл спільного майна подружжя, що зареєстроване на його ім`я, а саме спірного домоволодіння та автомобілю, які дійсно були сумісно придбанні під час шлюбу за спільні кошти між ним та позивачкою по 1/2 частині кожному. Щодо розподілу домоволодіння між спільною донькою ОСОБА_4 та дітьми позивачки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не згоден, оскільки останні не мають жодного відношення до спірного будинку. Таким чином згоден лише на поділ спірного будинку та автомобілю в рівних частках, по 1/2 частині, між ним та позивачкою.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не прибули. Про дату, час і місце розгляду справи були повідомлений належним чином, про що свідчать розписки про вручення останнім судових повісток повідомлень, що наявні в матеріалах справи. Відповідних заяв про перенесення розгляду справи на адресу суду від третіх осіб не надходило.

Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини учасників справи достатніми, суд розглянув справу у відсутність нез`явившихся третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд прийшов до наступного.

Так, щодо заявлених позовних вимог про розірвання шлюбу, то вони підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 виданого 05.09.1987 року сторони 05.09.1987 року уклали шлюб зареєстрований виконкомом Боївської сільської ради Володарського району Донецької області за актовим записом № 11.

Позивачка та відповідач є батьками повнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 від 28.10.1992 року (видане повторно), та серії НОМЕР_3 від 27.11.1986 року, свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 № НОМЕР_5 від 22.09.2007 р. з якого вбачається, що після одруження ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».

Також позивачка є матір`ю повнолітньої дитини від першого шлюбу доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 від 17.12.1974 р. та не заперечується сторонами.

Згідно довідки Боївської сільської ради № 246 від 19.04.2019 року позивачка та відповідач, разом з сином ОСОБА_5 та донькою ОСОБА_3 мешкають за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 110 СК України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Статтею 112 СК України визначені підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя, зокрема ч.1 цієї статті передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Також ч.2 передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно правового змісту положень ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Суд вважає доведеними доводи позивачки, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, але шлюбні відносини фактично припинені, спільне господарство не ведеться, а тому враховуючи, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти цього, визнає позов в цій частині, про примирення не заявляють, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, а тому її права підлягають судовому захисту, в зв`язку з чим шлюб необхідно розірвати, а позов в цій частині задовольнити.

Щодо вимог сторони позивача з приводу розподілу спільного сумісного майна подружжя слід зазначити наступне.

Так, як встановлено судом стороною позивача заявлено вимоги про поділ спільного майна подружжя, а саме домоволодіння та автомобілю. Між тим позивачка просить визнати за собою право особистої приватної власності на 1/5 частину домоволодіння, та на 1/2 частину автомобілю, також останньою заявлено позовні вимоги про визнання за повнолітніми дітьми ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право особистої приватної власності по 1/5 частині спірного домоволодіння за кожним.

Відповідачем визнається, що спірне домоволодіння та автомобіль, що зареєстровані на його ім`я, придбані за час шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя. Проте відповідач оспорює вимоги сторони позивача в частині поділу спірного домоволодіння між третіми особами.

З наданих стороною позивача письмових доказів вбачається, що відповідно до договору міни від 30.04.1992 року укладеного між відповідачем та колгоспом ім. Щорса Володарського району Донецької області, відповідач внаслідок обміну нерухомого майна за доплату, придбав у власність одноповерховий житловий будинок площею 47 кв.м. з господарсько побутовими спорудами сараєм та підвалом, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Також відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 відповідач на підставі договору купівлі продажу від 08.09.2010 року є власником автомобілю марки ВАЗ, модель 2109, 1988 року випуску, легковий комбі, об`єм двигуна 1298, бежевого кольору, номер шасі НОМЕР_8 , реєстраційний номер НОМЕР_9 .

Таким чином, спірне майно було придбано відповідачем: 30.04.1992 року домоволодіння та 08.09.2010 року автомобіль.

Як встановлено судом, сторони перебувають у шлюбі з 05.09.1987 року.

Вирішуючи питання, щодо правового статусу придбаного майна, підлягають застосуванню норми законодавства, що діяли на час його придбання.

Так, на час придбання спірного домоволодіння діяли норми КпШС України 1969 року в чинній редакції зі змінами станом на 20.06.1969 року, які підлягають застосуванню.

Відповідно до положень ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

З огляду на вищенаведене, беручи до уваги, що спірне домоволодіння було придбано відповідачем під час шлюбу воно є спільною сумісною власністю подружжя.

Станом на час придбання відповідачем спірного автомобілю діяли норми СК України, в редакції із змінами станом на 27.07.2010 року, а також норми ЦК у відповідній редакції, які і підлягають застосуванню в цій частині.

Так, згідно положень ст.ст. 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на вищенаведене, беручи до уваги, що спірний автомобіль було придбано відповідачем під час шлюбу він також є спільною сумісною власністю подружжя.

Слід зазначити, що оскільки спірні правовідносини між сторонами, щодо розподілу зазначеного майна виникли лише в 2019 році, суд при їх вирішенні застосовує норми діючого законодавства, що діють на часвиникнення спору.

Згідно ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Також згідно ч.ч. 1, 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 ( далі Постанова), встановлено ,що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший).

Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

З огляду на вищенаведене, беручи до уваги, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, домовленості щодо його розподілу між подружжям не досягнуто, а тому суд вважає, що воно між сторонами підлягає розподілу.

Слід зазначити, що спірне майно підлягає розподілу саме між сторонами (позивачем та відповідачем), вимоги позивачки з приводу розподілу майна між третіми особами не ґрунтуються на законі, оскільки відповідно до ст. 15 ЦК України та ст. 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом саме своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а як встановлено судом треті особи жодних вимог до відповідача не заявляють, не наголошують на порушенні своїх прав, а також не уповноважували сторону позивача звертатися до суду за захистом їх прав, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Між тим розглядаючи справу повно та всебічно, слід зазначити, що відмовляючи в задоволенні зазначених вимог щодо визнання права особистої приватної власності по 1/5 частині спірного домоволодіння за повнолітніми дітьми позивачки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суд також виходить з того, що стороною позивача не наведено жодних обставин, якими обґрунтовуються зазначені вимоги та не надано з цього приводу жодних доказів.

Щодо визначення часток при розподілі спірного майна між сторонами, слід зазначити наступне.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено з наведених вище обґрунтувань, позивачка має право на 1/2 частину спірного домоволодіння та на 1/2 частину спірного автомобілю, що також не оспорюється іншою стороною, проте, виходячи з положень вищевказаної ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд при вирішенні спору не може вийти за межі заявлених позовних вимог, суд беручи до уваги, що стороною позивача заявлено вимогу саме про визнання права особистої приватної власності на 1/5 частину будинку та 1/2 частину автомобілю, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в тих межах, яких вони заявлені, а саме розподілити спільне сумісне майно подружжя придбане в період шлюбу між позивачкою та відповідачем визнавши за позивачкою право власності на 1/5 частину нерухомого майна: домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину рухомого майна: автомобіль марки ВАЗ, модель 2109, 1988 року випуску, легковий комбі, об`єм двигуна 1298, бежевого кольору, номер шасі НОМЕР_8 , реєстраційний номер НОМЕР_9 , припинивши на рухоме майно право спільної сумісної власності подружжя.

Між іншим слід зазначити, що оскільки після вирішення даного спору, за стороною позивача зберігається право на поділ решти частки спірного домоволодіння, гарантоване ст. 60 СК України та ч.2 ст. 372 ЦК України, з приводу, якої позовні вимоги заявлені не були, суд вирішуючи даний спір в межах заявлених вимог не припиняє на нерухоме майно право спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, судовий збір по справі складає 1168,40 грн. (768,40 грн. за вимогу про розірвання шлюбу та 400 грн. з урахуванням зменшеної суми за вимогу майнового характеру), а тому враховуючи, що позов задоволено частково, суд на підставі ст. 141 ЦПК України вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивачки понесені нею при зверненні до суду і документально підтверджені судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 1168,40 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-83, 89, 95, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354, 355, пп.15.5 п. 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 368, 372 ЦК України, ст. 22 КпШС України, ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70, 105, 112 Сімейного Кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, розподіл спільного сумісного майна подружжя та визнання права особистої приватної власності на частку рухомого та нерухомого майна задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_10 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 (паспортні дані та ІПН не встановлено, адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) зареєстрований виконкомом Боївської сільської ради Володарського району Донецької області 05.09.1987 року за актовим записом № 11.

Розподілити спільне сумісне майно подружжя придбане в період шлюбу між ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_10 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 (паспортні дані та ІПН не встановлено, адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частину нерухомого майна: домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину рухомого майна: автомобіль марки ВАЗ, модель 2109, 1988 року випуску, легковий комбі, об`єм двигуна 1298, бежевого кольору, номер шасі НОМЕР_8 , реєстраційний номер НОМЕР_9 припинивши на рухоме майно право спільної сумісної власності подружжя.

В решті частини заявлених позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (паспортні дані та ІПН не встановлені, адреса місця проживання: АДРЕСА_1 )на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_10 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 )судові витрати у виді судового збору в розмірі 1168 (одна тисяча сто шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду через Володарський районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

З дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, яка починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається безпосередньо до Донецького апеляційного суду.

Датою ухвалення рішення є дата проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Повне рішення складене 04.10.2019 року.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя Є.О. Подліпенець