Справа № 171/2416/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2019 р. м. Апостолове

Апостолівський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді - Кодрян Л.І.

за участю секретаря - Титаренко Л.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Апостолове справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Апостолівської міської обєднаної територіальної громади, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1, в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Апостолівської міської обєднаної територіальної громади, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Посилалися на те, що 06.12.2010 року помер її батько ОСОБА_4. До своєї смерті 11.07.2006 року ОСОБА_4 склав заповіт на користь позивачки ОСОБА_1, який посвідчений секретарем Михайлівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області ОСОБА_5 за реєстровим номером 294, на житловий будинок загальною площею 72,7 м. кв., житловою площею 39,7 м. кв. з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в с.Михайлівка, по вул.Ювілейна, буд.1, Апостолівського району Дніпропетровської області. Спадкоємцями першої черги за законом у разі відсутності заповіту були б діти спадкодавця: донька ОСОБА_1, син ОСОБА_6, син ОСОБА_7, та донька ОСОБА_2. Донька ОСОБА_2 пропустила строк для прийняття спадщини. Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 відмовлено, постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.12.2017 року дане рішення залишено без змін, постановою Верховного суду України від 18.09.2018 року рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.12.2017 року залишено без змін. Інші спадкоємці померли. Звернувшись до державного нотаріуса Апостолівської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, у його видачі нотаріусом постановою від 17.10.2018 року їй було відмовлено, у звязку з відсутністю документу, що посвідчує право власності на вищевказаний житловий будинок.

В звязку з викладеним позивач в позасудовому порядку позбавлена можливості оформити право власності на житловий будинок як спадкове майно.

ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в с.Михайлівка, по вул.Ювілейна, буд.1, Апостолівського району Дніпропетровської області в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_4, померлого 06.12.2010 року.

Ухвалою суду від 22.11.2018 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 26.12.2018 року за клопотанням представника позивача у державного нотаріуса Апостолівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_8 витребувано копію спадкової справи після смерті ОСОБА_4, померлого 06.12.2010 року.

22.01.2019 року підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті.

18.02.2019 року від представника позивача ОСОБА_3 надійшла заява відповідно до якої справу просить слухати за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити.

Від відповідача надійшла заява згідно якої просить провести судовий розгляд справи за відсутності свого представника, проти позову не заперечує.

Третя особа ОСОБА_2 про дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила.

Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши докази, що є в матеріалах справи, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно свідоцтва про смерть виданого 06.12.2010 року виконавчим комітетом Михайліівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області серії 1-КИ №367596, ОСОБА_4, який народився 07.06.1928 року, помер 06.12.2010 року (а.с.152).

Із копії свідоцтва про народження ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, вбачається, що її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_9 (а.с.47).

Відповідно до заповіту, складеного 11.07.2006 року та посвідченого секретарем Михайлівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області ОСОБА_5, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, заповів все своє майно, що буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалося, а також все те, на що він за законом буде мати право ОСОБА_1 (а.с.46).

01.08.2011 року ОСОБА_1 подала в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (а.с.56).

02.02.2017 року ОСОБА_2 подала в нотаріальну контору заяву згідно якої просила не видавати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки вона буде звертатися до суду з питанням про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та встановлення родинних відносин (а.с.79).

Згідно рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини задоволено частково. Позовні вимоги щодо встановлення факту родинних відносин задоволено. В задоволенні позовних вимог щодо визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, померлого 06 грудня 2010 року відмовлено (а.с.110 ).

Згідно постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.12.2017 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_10 залишено без задоволення, а рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2017 року залишено без змін (а.с.120).

Згідно постанови Верховного суду України від 18.09.2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.12.2017 року залишено без змін (а.с.146).

17.10.2018 року ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса Апостолівського районного нотаріального округу ОСОБА_8 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно за заповітом, яке належало ОСОБА_4, який помер 06.12.2010 року (а.с.151).

Із постанови державного нотаріуса Апостолівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_8 від 17.10.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлого 06.12.2010 року, житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в с.Михайлівка, по вул.Ювілейна, буд.1, Апостолівського району Дніпропетровської області, у звязку з відсутністю документу, що посвідчує право власності спадкодавця на зазначений житловий будинок (а.с.162).

Відповідно до статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

За приписами п.п. 4.14, 4.15 п. 4 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012, № 296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє, зокрема склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.

Згідно п. 1 Глави 13 Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року, № 296/5 нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках, передбачених Законом України «Про нотаріат».

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Виходячи з викладеного дійсно у випадку не надання спадкоємцем документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно, це є підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Одним із способів набуття права власності є спадкування.

Так статті 1216, 1217 ЦК України, визначають, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно свідоцтва 9813 на право приватної власності на житловий будинок виданого виконкомом Михайлівської сільської ради народних депутатів 30.05.1989 року на підставі рішення виконкому Апостолівської районної ради народних депутатів №150 від 17.05.1989 року, встановлено, що в цілому житловий будинок в с.Михайлівка по вул.Юбілейна, 1, належить ОСОБА_4А.(а.с.9).

Як вбачається з технічного паспорта на житловий будинок № 1 по вул.Ювілейна в с.Михайлівка Апостолівського району Дніпропетровської області вказаний технічний паспорт виготовлений на імя ОСОБА_4 Згідно характеристики будинку, господарських будівель та споруд за вказаною адресою наявний житловий будинок 1«А», загальною площею 72,7 кв.м., житловою площею - 39,7 кв.м.; з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами (а.с.10-14).

З довідки КП «Апостолівське бюро технічної інвентаризації» встановлено, що відповідно до даних інвентаризаційних справ та реєстрових книг (станом на 01.01.2013 р.), а саме, реєстрової книги №1, реєстраційного запису №201, власником житлового будинку по вул.Ювілейна, 1, в с.Михайлівка є ОСОБА_4, на підставі свідоцтва про право власності від 30.05.1989 року, виданого виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради на підставі рішення виконавчого комітету Апостолівської районної ради №150 від 17.05.1989 року (приватна, ціла 1/1)(а.с.187).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 141495482 від 17.10.2018 року відомості щодо обєкту нерухомого майна, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Апостолівський район, с.Михайлівка, вул. Ювілейна, 1 - відсутні. (а.с.171).

Таким чином ОСОБА_4 набув за життя право власності на спірний житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами.

На час набуття права власності спадкодавцем на спірний будинок діяли норми Цивільного кодексу УРСР, відповідно до яких повинен встановлюватися правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Відповідно до положень ст.100 та 101 ЦК УРСР, в редакції, яка діяла на час придбання вищезазначеного будинку, в особистій власності громадян міг бути, зокрема, жилий будинок. В особистій власності громадянина міг бути один жилий будинок (або частина його). При цьому, глава 10 цього Кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Крім того, статтею 128 ЦК УРСР визначався момент виникнення права власності у набувача майна за договором з моменту передачі речі.

Отже, право власності у ОСОБА_4 на будинок № 1 по вул.Ювілейна в с.Михайлівка Апостолівського району, Дніпропетровської області виникло з моменту отримання свідоцтва 9813 про право приватної власності на житловий будинок від 30.05.1989 року.

Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно, відповідно до закону, підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом за таких умов, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином судом достовірно встановлено, що спадкодавець дійсно був власником зазначеного вище житлового будинку, а тому він входить до складу спадщини.

Враховуючи, що позивач реалізувала своє право на прийняття спадщини звернувшись з відповідною заявою до нотаріуса, що підтверджується матеріалами спадкової справи, позовні вимоги ОСОБА_1 суд вважає обґрунтованими.

Зі змісту ст.ст. 15,16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що обраний позивачем такий спосіб захисту свого порушеного права як визнання права власності в порядку спадкування за заповітом є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права позивача, а тому може бути застосований судом.

Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4,5,12,13,76-82,89,95,247,258-259,264,265,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (РНОКПП НОМЕР_1, прож. ІНФОРМАЦІЯ_3), право власності на житловий будинок загальною площею 72,7 м. кв., житловою площею 39,7 м. кв. з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в с.Михайлівка, по вул.Ювілейна, буд.1, Апостолівського району Дніпропетровської області в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлого 06.12.2010 року

На рішення може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду через Апостолівський районний суд Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 18 лютого 2019 року.

СуддяОСОБА_11