ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 408/2469/12
Провадження № 2/210/5/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"17" квітня 2019 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді Хлистуненко О.В.

секретаря судового засідання Недолуги Л.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись з позовом про визнання правочину удаваним. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що в листопаді 2005 року вони вирішили придбати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач власник квартири вказав, що її вартість становить 16900,00 доларів СІЛА, повідомив їм, що краще буде, коли відчуження вказаної вище квартири відбудеться за договором дарування, а не за договором купівлі-продажу, при цьому не має значення, за яким фактично правочином вони будуть власниками вище наведеної квартири. 30.11.2005 року був укладений договір дарування, за яким ОСОБА_3 подарував їм квартиру за АДРЕСА_2 . В той же день, 30.11.2005 року вони сплатили ОСОБА_3 за подаровану ним вищевказану квартиру 16900,00 доларів США про що була складена пізніше розписка. 20.12.2005 року прокурором м. Кривого Рогу була порушена кримінальна справа за фактом шахрайства, що мало місце в ході приватизації зазначеної вище квартири. Про дану обставину вони дізнались у 2011 році, отримавши копію рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.03.2011 року. Тому просять суд визнати договір дарування від 30.11.2005 року на підставі якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 , ОСОБА_4 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , удаваним правочином; визнати, що за договором купівлі - продажу за яким ОСОБА_3 передав квартиру ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , останні прийняли зазначене нерухоме майно і сплатили за нього продавцю 16900 доларів США; визнати, що між сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , замість договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , фактично було укладено договір купівлі-продажу квартири.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 , які були присутні в судовому засіданні кожен окремо позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити позов в повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, до початку розгляду справи надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі. Також зазначив, що дійсно квартиру він продав, про що написав покупцям розписку.

Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким ЦПК України викладено в новій редакції.

Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відтак, розгляд справи продовжено за нормами ЦПК в редакції від 15.12.2017 року.

Частиною 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом встановлено, що 30.11.2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О., зареєстровано в реєстрі №17393 (а.с. 6).

В позовній заяві позивачі зазначили, що прокурором м. Кривого Рогу було порушено кримінальну справу за фактом шахрайства, що мало місце в приватизації спірної квартири та про ці обставини їм стало відомо лише в 2011 році.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.02.2015 року у задоволені уточнених позовних вимог Прокурора прокуратури м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , Криворізької міської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , співвідповідачів ОСОБА_8 , малолітнього ОСОБА_9 , треті особи: служба у справах дітей виконкому Дзержинської районної у місті ради, служба у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради, Криворізьке міське управління юстиції Дніпропетровської області про визнання договору купівлі-продажу та договору дарування квартири недійсними, визнання права власності на майно за територіальною громадою, відмовлено в повному обсязі (а.с. 64-67).

Вище наведене рішення суду було змінено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.06.2015 року, яким виключено з мотивувальної частини посилання на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Прокурора міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 68-71).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.09.2015 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.06.2015 року залишено без змін (а.с. 73-74).

Відповідно до п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, в тому числі удаваними, є насамперед сторони правочину.

Відтак, відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до положень ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як роз`яснено в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

В силу ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 3 ст. 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як вбачається з розписки від 10.02.2006 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 16900,00 доларів США за фактично продану квартиру за адресою по АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

За змістом ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, з урахуванням викладеного суд встановив, що на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, а тому 30.11.2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 дійсно був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 202, 203, 206, 235, 319, 625, 655, 717 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним задовольнити.

Визнати договір дарування від 30 листопада 2005 року, посвідчений Дацко Я.О. приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №17393 на підставі якого ОСОБА_3 (дарувальник) подарував належну йому квартиру за АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (обдарованим) удаваним правочином.

Визнати, що відносини сторін: ОСОБА_3 з однієї сторони і ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з іншої сторони, регулюються правилами щодо правочину, який ці сторони насправді вчинили, а саме, за договором купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 одна сторона (продавець) передав нерухоме майно квартиру за АДРЕСА_2 Розі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 другій стороні (покупцям), а покупці прийняли зазначене нерухоме майно і сплатили за нього продавцю 1690 (шістнадцять тисяч дев`ятсот) доларів США.

Визнати, що між сторонами: ОСОБА_3 з однієї сторони (продавець) і ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з іншої сторони (покупці), замість договору дарування квартири за АДРЕСА_2 , посвідченого від 30 листопада 2005 року ОСОБА_10 Я ОСОБА_11 . приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №17393, фактично було укладено договір купівлі-продажу квартири за АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 26 квітня 2019 року.

Суддя: О. В. Хлистуненко