Номер провадження 2/754/572/19
РІШЕННЯ

Іменем України

26 вересня 2019 року м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Клочко І.В.

за участю

секретаря судового засідання Шевчук М.В.

представника відповідача Лісовського С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ПАТ «УкрСибанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 26.04.2007 між ним та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений кредитний договір № 0, згідно умов якого йому повинні були бути надані кошти в розмірі 55 000 доларів США зі сплатою 12 % річних за користування кредиту. Окрім того, з відповідачем було укладено договір іпотеки № 53352 від 26.04.2007 року, а також між відповідачем та третьою особою ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 111446 від 26.04.2007 року.

Позивач вважає, що вказаний кредитний договір є недійсним, оскільки банком не виконано своїх зобов`язань з приводу невиконання предмету кредитного договору, а саме надання кредитних коштів в іноземній валюті саме за вищевказаним договором. Крім того. На думку позивача, істотна умова договору - порядок видачі та погашення кредиту - не відповідає вимогам законодавства України та Інструкції про касові операції в банках України.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається і на порушення відповідачем ЗУ «Про захист прав споживачів». Так, вказаний кредитний договір ним було підписано під впливом обману з боку банку, оскільки перед укладанням договору банк свідомо не надав інформацію, яку повинен був надати перед укладанням правочинів для всебічного і повного ознайомлення з умовами кредитування, ціною, способами розрахунку, перевагами і недоліками існуючих на час укладання договору схем кредитування, тощо. Крім того, сторонами не узгоджено всіх істотних умов договору, оскільки узгоджені у договорі розміри відсоткової ставки не відповідають фактичним встановленим у договорі розмірам. Відповідно до висновку аудитора від 15.12.2015 року, реальна процентна ставка складає 13,915 %, в той час, як договором визначено розмір ставки 12,00% річних.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що про порушення його прав йому стало відомо після отримання висновку аудитора, а також вказуючи на положення ст.548 ЦК України, позивач просить задовольнити його вимоги, а саме визнати недійсним з моменту укладання кредитний договір № 0 від 26.04.2007 року, укладений між ним та відповідачем, договір іпотеки № 53352 від 26.04.2007 року, укладений між ним та відповідачем, а також договір поруки № 111446 від 26.04.2007 року, укладений між третьою особою ОСОБА_2 та відповідачем, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 29.01.2016 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду.

29.03.2016 року позивачем подано уточнену позовну заяву.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 16.09.2016 року по справі призначено судово-економічну експертизу та зупинено провадження у справі до отримання висновків експертизи.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 13.09.2017 року відновлено провадження у справі та призначено до судового розгляду.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 19.03.2018 року визначено про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 19.03.2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача Білана В.І. надійшла заява, в якій він просить проводити дебати у справі без його участі та наполягає на задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача Лісовський С.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про час розгляду справи повідомлялася належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України, про причину неявки суд до відома не поставила. Судові повістки, що направлялися на їх адресу за зареєстрованим місцем проживання, поверталися до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення в зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання.

Порядок вручення судових повісток визначено ст.ст.128, 130 ЦПК України, а також п.п.99, 100, 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року.

Таким чином, повідомлення третьої особи про час розгляду справи за адресою зареєстрованого місця проживання здійснювалося відповідно до вимог закону.

Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача, представника позивача та третьої особи на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 26.04.2007 між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 55 000 доларів США. Відповідно до п. 1.2.2 Договору позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі в терміни та в розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до Договору, але в будь-якому випадку не пізніше 26.04.2028 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього Договору та/або згідно умов відповідно угоди Сторін. За п.1.3.1 Договору за використання кредитних коштів у межах установленого строку кредитування встановлена процентна ставка у розмірі 12,00% річних.

Відповідно до ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст.ст.207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За правилами ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання кредитного договору), кредитодавець перед укладенням договору про надання споживчого кредиту зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на часукладання спірних договорів), визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання спірних договорів), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є зобов`язання, які виникають із положень договору про споживчий кредит та які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що кредитний договір № 0 від 26.04.2007 містить інформацію про суму кредиту, мету кредиту, умови та порядок видачі, строк його повернення, погашення, розмір відсоткової ставки (річної), відповідальність сторін.

Крім цього, оспорюваний кредитний договір підписаний позивачем, а тому сторони досягли домовленості з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі.

Позивач під час укладення договору не заявляв, що з ним не проведено переддоговірної роботи, що йому незрозумілі умови договору, а в подальшому виконував його умови. Також позивачем не доведено, що під час укладення кредитного договору йому не була надана повна інформація щодо кредиту, та Банком приховано сукупну вартість кредиту, у зв`язку із чим він не зміг оцінити доцільність отримання кредиту на таких умовах.

Відтак, безпідставними є доводи позивача про те, що його було введено в оману при укладенні кредитного договору, що є підставою недійсності кредитного договору, виходячи з такого.

Так, відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 вказаної Постанови).

Позивачем не доведено наявність умислу в діях відповідача, як і не доведено сам факт обману.

Посилання позивача в обґрунтування позову на те, що процента ставка за користування кредитом є більшою за ту, яка передбачена договором, є помилковими, оскільки встановлено, що у висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 2298 від 09.08.2017 року визначено розмір не процентної ставки за користування кредитом, а реальну проценту ставку, що є різними поняттями та включають в себе різний зміст, а тому і розмір їх є різним.

Крім того, суд не може прийняти вказаний висновок в якості належного доказу, оскільки вважає його неповним. Так, у вказаному висновку експертом зазначено про відсутність документів, а також неможливість здійснення певних розрахунків в зв`язку з відсутністю даних. Однак, експерт при проведенні експертизи мав право на звернення до суду з відповідним клопотанням про витребування документів, необхідних для проведення експертизи, проте, з будь-якими клопотаннями експерт до суду не звертався. В разі неможливості надання обґрунтованого висновку в зв`язку з недостатністю матеріалів експерт був зобов`язаний повернути матеріали до суду з відповідним повідомленням. Крім того, слід зауважити і на те, що враховуючи неповноту вказаного висновку позивач з клопотанням про проведення повторної або комплексної судово-економічної експертизи до суду не звертався.

Суд не приймає до уваги посилання позивача в обґрунтування вимог на те, що банком не виконано предмет кредитного договору щодо надання коштів, оскільки в заяві про видачу готівки № 1 від 26.04.20107 року не зрозуміло призначення платежу, відсутні реквізити кредитного договору. Крім того, з вказаної заяви вбачається, що кошти було видано з його поточного рахунку, який йому не відкривався. Також, позивач вказав на те, що банком порушено порядок видачі та погашення кредиту, а його дії в цій частині не відповідають вимогам законодавства України та Інструкції про касові операції в банках України.

Зазначені твердження в їх сукупності підстав для задоволення позову не дають, оскільки факт отримання коштів фактично позивачем не заперечується. Суд звертає увагу і на те, що з моменту отримання кредиту позивачем сплачувались кошти на його погашення. У 2009 році, тобто через 2 роки після укладення оспорюваного правочину, позивач звертався до банку з заявою щодо скрутного матеріального становища, в зв`язку з чим він не має можливості погашати кредит відповідно до умов договору. Наведене свідчить про те, що відповідачем кредитні кошти було надано і позивачем вчинялись дії, спрямовані на виконання договору щодо повернення цих коштів. Відсутність реквізитів у заяві на видачу готівки підстав для визнання недійсним кредитного договору в цілому не дає, як і не дають такої підстави можливі порушення Інструкції про касові операції у банках України, хоча таких порушень судом не встановлено.

З урахуванням наведеного суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення вимог про визнання кредитного договору недійсним, та, відповідно і про визнання недійсним договору іпотеки.

Суд звертає увагу і на те, що пред`являючи позовні вимоги щодо визнання договору іпотеки, а також договору поруки, укладеного з іншою особою, а саме ОСОБА_2 , недійсними, позивач виходив з того, що недійсність кредитного договору спричиняє недійсність забезпечувальних договорів, якими є договір іпотеки та договір поруки.

Проте, позивач не вказував які саме його права було порушено внаслідок укладання договору поруки. Такого не вбачається і з матеріалів справи.

Враховуючи наведені правові норми та заявлене обґрунтування даних позовних вимог, підстави для їх задоволення відсутні, в зв`язку з пред`явленням таких вимог неналежним позивачем, оскільки відсутнє порушене право останньої внаслідок укладання оспорюваного забезпечувального договору поруки.

Крім цього, позовні вимоги про визнання забезпечувального договору недійсним пред`явлено лише до відповідача ПАТ «УкрСиббанк», тоді як ОСОБА_2 також є стороною у цьому договорі та має цивільно-правовий інтерес у вирішенні цих позовних вимог. Однак, вказана особа залучена до участі у справі як третя особа, а не як відповідач. Тому дані позовні вимоги не можуть бути задоволені в тому числі і як такі, що пред`явлені не до належного відповідача, оскільки обидві сторони оспорюваних договорів пов`язані цивільно-правовим інтересом.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, оцінюючи доводи позивача як окремо, так і в їх сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення вимог, а тому відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 6, 203, 207, 215, 628, 640, 1054 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273, 280 -284 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними - повністю.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», , місцезнаходження - м. Київ, вул. Андріївська, 2/12.

Третя особа - ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Суддя