РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/2306/18

пр. № 2/759/963/19

13 лютого 2019 року суддя Святошинського районного суду міста Києва Миколаєць І.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1), ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) до ОСОБА_3 (АДРЕСА_1), третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_4 (АДРЕСА_1) в особі законного представника ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

19.02.2018 року позивачі звернулися до суду в порядку цивільного судочинства із позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують своїм правом власності квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. У вказаній квартирі зареєстровано колишнього чоловіка ОСОБА_1 та батька ОСОБА_2 Однак, відповідач з липня 2006 р. не проживає у даній квартирі, витрат по утриманню квартири не здійснює. Позивачі вважають, що відповідач створює перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним позивачам майном. Тому, позивачі просять суд визнати ОСОБА_3, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_3

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.05.2018 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.30-31).

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач та/або позивачі до суду не подавали.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до з ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру користуються нею для особистого проживання і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд.

За змістом ст.156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, за змістом вказаних норм право членів сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі) на користування жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири) визначено та встановлено законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, який було укладено 30.05.1992 р. (а.с. 6) розірвано 11.07.2006 р., про що Відділом РАЦС Святошинського РУЮ м. Києва зроблено актовий запис № 679 та видано відповідне свідоцтво Серія НОМЕР_2 (а.с. 19).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 14.07.2000 р., ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_3. Договір посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шандибою Л.І. та зареєстрований в реєстрі за № 2764 (а.с. 15).

Отже дана квартира є сумісною власністю подружжя, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках.

На підставі договору міни від 01.04.2002 р. ОСОБА_3 обміняв належну йому на праві особистої власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_4 на належну на праві власності ОСОБА_2 Ѕ частину квартири АДРЕСА_5. Даний договір посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої КДНК Бодак О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2764 (а.с. 16).

З вищезазначених договір слід зробити висновок, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками спірного житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб святошинської РДА від 25.01.2018 р. у квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 (а.с. 20, 21, 22, 23).

Позивачами надано суду заяву, в якій свідки - мешканці будинку АДРЕСА_4 засвідчили факт не проживання ОСОБА_3 в квартирі НОМЕР_3 даного будинку з липня 2006 р. і по сьогоднішній день. Дана заява посвідчена приватним нотаріусом КМНО Войстрік О.В. та зареєстрована у реєстрі за № 29, 30, 31 (а.с. 18).

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України (у редакції чинній на дату звернення позивача із позовною заявою до суду) сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином відповідач, будучи зареєстрованими у квартирі, у ній не проживає, перешкод у користуванні вказаним приміщенням не має, витрат по її утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за ним право користування жилим приміщенням, не вчиняє.

Керуючись Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", статтями 316, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст.7, 10, 76, 81, 133, 244-245, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1), ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) до ОСОБА_3 (АДРЕСА_1), третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_4 (АДРЕСА_1) в особі законного представника ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_4

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду м. Києва, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю.Миколаєць