ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/1003/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

судді-доповідача Яцини В.Б.

суддів колегії - Бурлака І.В., Кіся П.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2018 року у складі головуючого судді Єрмак Н.В. по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання угоди недійсною,

встановив:

27 липня 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовною заявою, в якій, посилаючись на п. 10 ч. 3 ст. 18 Закон України «Про захист прав споживачів» та ст.229 ЦК України, просила визнати недійсною угоду, укладену між нею та відповідачем 28.07.2008 року та перейти до попередньої угоди від 28.03.2008 року.

Позовна заява обґрунтована тим, що 23 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є відповідач, та ОСОБА_4 укладено договір про іпотечний кредит № НАН2GI, за умовами якого ОСОБА_4 отримала кредит в розмірі 191 900 грн. строком до 28 березня 2018 року із сплатою 15 % річних за користування кредитом, а також інших платежів. Кредит надано для придбання у власність квартири. У додатку № 1 до договору сторони визначили загальну вартість кредиту.

Пунктом 8.9 договору сторони передбачили право банку на збільшення відсоткової кредитної ставки, погодили порядок вирішення цього питання, наслідки незгоди позичальника із новою відсотковою ставкою у вигляді розірвання договору із зобов'язанням останнього повернути суму кредиту в повному обсязі, винагороду і відсотки за фактичний строк користування, повністю виконати інші зобов'язання за договором.

Відповідно до умов договору, 26 серпня 2008 року банк направив на адресу ОСОБА_4 лист, яким повідомив про настання обставин, що є підставою для збільшення відсоткової ставки до 2,09 % на місяць та про наслідки незгоди позичальника зі зміненим розміром відсоткової ставки, передбачені п. 8.9 договору.

28 липня 2008 року ОСОБА_4 власноручно написала заяву керівнику бізнесу іпотечного кредитування про прийняття нею рішення про зміну валюти кредиту за договором про іпотечний кредит від 28 березня 2008 року № НАН2GI та просила залишок заборгованості за цим договором у розмірі 189 121 грн. 59 коп. конвертувати у долари США за курсом на дату укладення додаткової угоди до договору.

На підставі зазначеної заяви, 28 липня 2008 року між сторонами укладено спірну додаткову угоду, за умовами якої договір від 28 березня 2008 року був викладений в новій редакції. Угодою передбачено, що банк зобов'язався надати ОСОБА_4 кредитні кошти шляхом перерахування на визначений рахунок строком з 28 липня 2008 року до 28 березня 2018 року у виді строкового кредиту в розмірі 40 935,41 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом - 1,17 % на місяць та винагороди за резервування ресурсів в розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів. Позичальник зобов'язалась погашати кредит шляхом сплати щомісячних платежів у строки та в порядку, визначеному договором. При цьому графік погашення кредиту, з яким була ознайомлений позивач, містить недостовірний розрахунок, щодо розрахунку процентів нарахування плати за резервування, а також плати процентів за користування кредитними коштами, які вона взагалі не отримувала у касі відповідача, тобто позивач помилилася на час підписання додаткової угоди. Помилки при розрахунку збільшили процентну ставку і зменшили погашення тіла кредиту на користь відповідача, що має істотне значення.

ОСОБА_4 зазначила, що вказана додаткова угода від 28.07.2008р. є недійсною, оскільки відповідач перед її укладенням не виконав свої обов'язки, передбачені у п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007, та вказану інформацію позивачу не повідомив, внаслідок чого позивач не мав можливості перед укладенням додаткової угоди, внаслідок чого згідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» положення цього договору є несправедливими і може бути змінено або визнано недійсним.

Послалася на висновки, які наведені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2016 року по іншій цивільній справі за її позовом про визнання вказаної додаткової угоди недійсною.

Представник відповідача надав суду відзив, в якому заперечував проти задоволення позову.

Зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_4 є необґрунтованими і безпідставними.

Вказав, що з усіма умовами договору позивач була обізнана під час укладання договору, вони були їй відомі, тривалий час виконувались нею, а тому це не є доказом нечесної підприємницької практики відповідача та не можуть вказувати на несправедливість умов кредитного договору.

Фактично спірний договір був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладання договору не заявляв додаткових вимог що умов спірного договору та виконувала його умови. Вищевказані обставини були встановлені судом апеляційної інстанції при розгляді іншої справи № 643/1431/14-ц, і тому відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не доказуються при розгляді цієї справи.

Позивач не довела, що під час підписання спірного договору вона діяла під впливом помилки.

Позивач надала пояснення на відзив, в яких зазначила, що вищі суди України у рішеннях прийшли до висновку, що має місце помилка по справі, але позов на підставі ст. 229 ЦК України не заявлявся, тому заперечення проти позову є безпідставними.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд порушив норми матеріального, процесуального права, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, висновки суду не відповідають викладених у рішенні фактичним обставинам справи. Суд не встановив дійсних обставин справи, не оцінив докази, не надав оцінки всім обставинам справи, відмовив споживачу у доступі до достовірної інформації - графіку розрахунку погашення кредиту. Суд не звернув уваги на недостовірність графіку умовам кредитного договору.

При цьому вона навела свій розрахунок погашення кредиту в дол. США, згідно до якого платіж по місяцям по графіку - 728,04; кількість платежів - 77; сума внесків - 56059,08; сума кредиту - 40935,41. Переплата нарахування комісій 6170,49 не відповідає умовам кредитної угоди і розрахунку у графіку. Графік погашення кредиту, з яким був ознайомлений споживач, містить недостовірну інформацію щодо розрахунку процентів нарахування підвищеної плати за резервування, а також підвищеної плати процентів за користування кредитними коштами, які споживач взагалі не отримував у касі відповідача, тобто графік погашення кредиту не відповідає умовам угоди. Помилки при розрахунку збільшили процентну ставку користування кредитом, резервування і зменшили погашення тіла кредиту на користь відповідача.

Вказала, що у постанові Верховного суду від 23 січня 2018 року була зазначено, що визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором суд, на думку ВС, зобов'язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ - розрахунок заборгованості за кредитним договором, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково- зазначити правові аргументи на його спростування навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов'язок суду. Графік погашення кредиту з яким був ознайомлений споживач містить недостовірну інформацію щодо розрахунку процентів нарахування підвищенної плати за резервування, а також підвищенної плати процентів за користування кредитними коштами які споживач взагалі не отримував у касі Відповідача, тобто графік погашення кредиту не відповідає умовам угоди. Помилки при розрахунку збільшили процентну ставку користування кредитом, резервування і зменшили погашення кредиту на користь відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи. Наведені з цього приводу доводи скарги є безпідставними.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в цілому відповідає.

Так, за змістом ст. 638 ЦК України:

1. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

2. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Згідно до статті 640 ЦК України:

1. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

2. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

3. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України належною формою договору кредиту у даному випадку є письмова, що, зокрема, відповідно до правил ст. 218 ЦК України зобов'язує сторони надавати належні і допустимі докази на підтвердження своїх доводів та заперечень щодо факту укладення та змісту цього договору - у письмовій формі.

Стаття 215 ЦК України визначає такі підстави недійсність правочину:

1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р., обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язано з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: установлюються обов'язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надаються продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно роз'яснень викладених в п.16 Постанови Пленуму Вищого

спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

№ 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства

при вирішені спорів що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11,18,21 Закону України «Про захист прав споживачів». При розгляді таких справ суди повинні враховувати зокрема висновки Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 № 15-рп 2011, в якому зазначено, що споживачу як правило бракує знань необхідних для правильного вибору товарів робіт, послуг оцінки договорів, які представлені у вигляді формуляра, стандартну форму (ч.1 ст.634 ЦК України). Для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує фактичну рівність сторін у сфері споживчого кредитування.

Судовим розглядом встановлено, що спірна додаткова угода вчинена у письмовій формі, зміст правочину не суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особи, які його вчиняли, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів про порушення його законних прав та інтересів відповідачем - ПАТ КБ «ПриватБанк» під час укладання додаткової угоди від 28.07.2008 року до кредитного договору № НАН2GI від 28.03.2008 року.

Колегія суддів в цілому погоджується з тим, що позивач належними і допустимим доказами не довела, що при укладені спірної додаткової угоди помилилася щодо обставин, які мають істотне значення: щодо природи правочину кредиту в іноземній валюті, прав та обов'язків сторін.

Відповідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України:

1. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

2. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Вимогами ст.ст. 77-80 ЦПК України передбачено, що докази повинні бути належними, допустимими, достовірними і достатніми.

Так, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди недійсною (справа № 643/14316/14ц) встановлені наступні обставини, які відповідно до до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не доказуються при розгляді цієї справи.

Так, 23 березня 2008 року між відповідачем ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є відповідач, та ОСОБА_4 було укладено Договір про іпотечний кредит № YFY2GI (далі договір). За умовами цього договору позивач отримала кредит в розмірі 191900 гривень на строк до 28 березня 2018 року із сплатою 15 % річних за користування кредитом, а також інших платежів. Кредит надано для придбання у власність квартири.

У додатку №1 до договору сторони визначили загальну вартість кредиту.

Пунктом 8.9. договору сторони передбачили право Банку на збільшення відсоткової кредитної ставки, погодили порядок вирішення цього питання, наслідки незгоди Позичальника із новою відсотковою ставкою, у виді розірвання договору з зобов'язанням останнього повернути суму кредиту у повному обсязі, винагороду і відсотки за фактичний строк користування, повністю виконати інші зобов'язання за договором.

Скориставшись зазначеним правом у відповідності до умов договору, 26 серпня 2008 року Банк направив на адресу ОСОБА_4 лист, яким повідомив про настання обставин, що є підставою для збільшення відсоткової ставки до 2,09% на місяць та про наслідки незгоди Позичальника зі зміненим розміром відсоткової ставки, передбачені п.8.9 договору.

28 липня 2008 року ОСОБА_4 власноручно написала заяву керівнику бізнесу Іпотечного кредитування про прийняття нею рішення про зміну валюти кредиту за договором про іпотечний кредит № YFY2GI від 28 березня 2008 року та просила залишок заборгованості по цьому договору у розмірі 189121,59 гривень конвертувати у долари США за курсом на дату укладення додаткової угоди до договору.

На підставі цієї заяви, 28 липня 2008 року між сторонами було укладено спірну додаткову угоду, за умовами якої договір від 28 березня 2008 року був викладений в новій редакції. Угодою передбачено, що Банк зобов'язався надати ОСОБА_4 кредитні кошти шляхом перерахування на визначений рахунок на строк з 28 липня 2008 року по 28 березня 2018 року у вигляді строкового кредиту в розмірі 40 935,41 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом 1,17 % на місяць (п.7.4 - розмір річної відсоткової ставки дорівнює 12-ти місячним відсотковим ставкам), та винагороди за резервування ресурсів в розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів. Позичальник зобов'язалась погашати кредит шляхом сплати щомісячних платежів у строки та в порядку, визначеному договором (розділ 8).

У додатку №1 до кредитного договору у первісній редакції ОСОБА_4 була попереджена про те, що валютні ризики за невиконання зобов'язань за кредитним договором несе Позичальник.

З урахуванням встановлених в рішенні Апеляційного суду Харківської області фактичних обставин справи, колегія суддів доходить висновку, що наведені ОСОБА_4 доводи не свідчать про те, що спірним договором були установлені обов'язкові для споживача умови, з якими позивач не мала реальної можливості ознайомитися перед його укладенням та не отримала інформацію необхідну для її свідомого вибору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.02.2016 року по справі № 643/14316/14-ц за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання додаткової угоди недійсною, касаційна скарга була відхилена, рішення Апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2015 року залишено без змін, за яким відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позову.

Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що незмінюваність курсу гривні по відношенню до іноземних валют, зокрема до долара США, нічим не передбачена. Нестабільність курсу гривні по відношенню до долара США є загальновідомим фактом, який не міг бути не відомим позивачеві, і тому відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України не потребують доказуванню. З цих мотивів колегія суддів також відхиляє доводи скарги ОСОБА_4 про те, що під час підписання спірного договору вона внаслідок власної необізнаності стосовно законодавчого регулювання ринку надання послуг з обігу іноземної валюти покладалася лише на пояснення представника банку.

Є також безпідставними доводи скарги про те, що спірна додаткова угода про конвертацію гривневого кредиту у валютний була укладена на несправедливих умовах покладення на позичальника усіх валютних ризиків. Відповідно до ст. 1046 ЦК України позичальник отримує надані йому банком в кредит грошові кошти у власність, а позичальник зобов'язаний повернути ці кошти з відсотками. Тому зміна валютного курсу цілком справедливо і розумно має враховуватися позичальником для повного виконання свого обов'язку.

Таким чином, з огляду на ті причини, з яких банк ініціював зміну умов договору і укладення спірної додаткової угоди, позивач з точки зору стороннього спостерігача, діючи розумно, могла і повинна була усвідомлювати можливість у подальшому збільшення обсягу її зобов'язань за цим договором у гривневому еквіваленті у випадку зростання курсу долара США по відношенню до гривні, та враховувати підвищений валютний ризик за таким кредитом.

Доводи позивача на те, що їй не була надана Банком повна інформація про сукупну вартість кредиту, також не є підставою для визнання додаткової угоди недійсною в розумінні положень ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів». Матеріали справи містять графік погашення кредиту із зазначенням розміру щомісячного платежу в доларах США на весь час дії договору. Цей документ підписаний сторонами, є невід'ємною частиною спірної угоди, та виконувався позивачем з моменту укладення додаткової угоди і до часу розгляду справи судом.

Доводи скарги про невідповідність умов договору графіку погашення кредиту всупереч положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами, передбаченими у ст.ст. 76-80 вказаного Кодексу, не доведені, і за своїм змістом є запереченнями позивача проти розрахунку банку про розмір заборгованості, внаслідок чого вони також підлягають відхиленню.

Таким чином, волевиявлення ОСОБА_4 на укладення додаткової угоди від 28.07.2008 року до кредитного договору було вільним та свідомим. Після укладення додаткової угоди позивач виконувала умови договору та сплачувала платежі у доларах США з моменту укладення договору і до часу вирішення справи у суді в 2014 - 2016 роках.

Судом першої інстанції було правильно взято до уваги роз'яснення, надані судам у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009, за якими відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення . Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є недоведеними. В результаті апеляційного розгляду справи встановлено, що перед його підписанням позивач свідомо погодилася на зміну умов договору, мала можливість ознайомитися із текстом та умовами кредитного договору та власноручно його підписала, після чого тривалий час виконувала його умови.

Згідно до правової позиції, яка була викладена у постанові Верховного суду України від 02.12.2015р. по аналогічній справі № 6-1341цс15 за змістом наведена норма ст. 18 Закон України «Про захист прав споживачів» щодо заборони несправедливих умов договору застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, умов кредитування та їх відмінностей, у додатках до кредитного договору «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Позичальник з моменту укладання договору, а саме: з 2008 року по 2014 рік його не оспорювала.

На час укладення договору кредиту ОСОБА_4 була обізнана про порядок та строки повернення кредиту та орієнтовну сукупність загальної суми кредиту, яка повинна була сплатити при дотриманні графіку погашення кредиту. Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції того, що їй як споживачу фінансових послуг банку не було доведено орієнтовну сукупну вартість кредиту не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи спростовуються підписаним графіком погашення кредиту та додатковою угодою.

ОСОБА_4, не маючи для цього жодних перешкод, не зверталась до Банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень кредитного договору, а також не скористалась передбаченим п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовилась від його виконання, та тривалий час користувалась кредитними коштами, що свідчить про те, що вона була згодна з умовами кредитного договору.

Згідно п.п.19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, роз'яснено, що відповідно до статей 229-233ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що позовні вимоги дійсно є недоведеними, а тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову з цих підстав.

Оскільки висновки суду першої інстанції відповідають наведеним нормам матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, п.1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382-384, 388-391, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 22 листопада 2018 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 25 лютого 2019 року.

Головуючий: В.Б. Яцина.

Судді: І.В. Бурлака.

В.П. Кісь.