ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/934/17
Провадження № 2/210/154/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"17" квітня 2019 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Хлистуненко О.В.

секретаря судового засідання Недолуги Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою, що перебуває у спільній частковій власності та стягнення відповідної грошової компенсації та визнання права власності, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про встановлення порядку користування квартирою, що перебуває у спільній частковій власності та стягнення відповідної грошової компенсації та визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначив, що є власником 1/3 частини двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі свідоцтва про спадщину, інші 2/3 частини вищевказаної квартири належать ОСОБА_2 Спірна квартира є двокімнатною, знаходиться на першому поверсі п`яти поверхового будинку, житлова площа - 27,5 кв.м., одна кімната - 10,3 кв.м., друга кімната - 17,2 кв.м., кухня - 5,9 кв.м., ванна кімнати - 2,5 кв.м., коридор - 3,6 кв.м., вбудованого приміщення - 1,9 кв.м. Загальна площа квартири 41,4 кв.м. Кімнати в квартирі не ізольовані. Він в даній квартирі не мешкає, відповідач колишня дружина його покійного батька. Порядок користування між співвласниками не встановлювався, питання про виділ частки в натурі не ставилося. Відповідно до звіту оцінки майна ринкова вартість спірної квартири становить 236973,00 грн. Вартість 1/3 частини квартиру в свою чергу становить 78991,00 грн. Тому, просить суд встановити порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , у користування відповідача виділити житлову кімнату площею 17,2 кв.м., а в користування позивача виділити житлову кімнату площею 10,3 кв.м. та вбудоване приміщення загальною площею 1,9 кв.м., в загальному користуванні залишити кухню -5,9 кв.м., ванну кімнату - 2,5 кв.м., коридор 3,6 кв.м.; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 78991,00 грн. ринкової вартості 1/3 частини квартири, що максимально відповідає кімнаті площею 10,3 кв.м та визнати право власності на 1/3 частину спірної квартири відповідачем.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи кожен окремо повідомлені належним чином, про що свідчать матеріали справи. Причини неявки суду не повідомляли, заяви про відкладення розгляду справи до суду не надходили.

Присутній в судовому засіданні 02.10.2018 року представник позивача ОСОБА_3 позов підтримав, просив задовольнити його.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що позивач та його представник не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливим провести судове засідання без участі позивача та його представника, які не з`явились в судове засідання без поважних на те причин.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, до початку розгляду справи надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи викладене, суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, заперечення на позовну заяву, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.10.2009 року видане державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори (а.с. 4, 5).

З вище наведеного свідоцтва також вбачається, що свідоцтво про право на спадщину на 2/3 частини майна видане ОСОБА_2 (а.с. 4).

Розпорядження голови обласної державної адміністрації від 19 травня 2016 року № Р-223/0/3-16 «Про перейменування топонімів у населених пунктах області» вулицю «АДРЕСА_1» змінено на вулицю «АДРЕСА_1».

Відповідно до ст. 150 ЖК УСРС громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно звіту про оцінку майна від 19.03.2018 року, проведеної ФОП ОСОБА_4 (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №1008/16 від 14.12.2016 року) ринкова вартість квартири за адресою: АДРЕСА_1 , становить 236973,00 грн. (а.с. 68-80).

Відповідно до положень ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 1ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За положеннями ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

За правилами ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

На підставі роз`яснень, що містяться у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

З матеріалів справи та з пояснень сторін вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 добровільно між собою не можуть визначити порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до належних їм часток у власності. Для усунення спорів та конфліктів між ними позивач просить суд встановити порядок користування спірною квартирою.

Про те, відповідно до технічного паспорту на спірну квартиру встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , розташована на першому поверсі п`яти поверхового житлового будинку та складається з двох кімнат площею 27,5 кв.м., у тому числі одна кімната 10,3 кв.м., друга 17,2 кв.м., кухні площею 5,9 кв.м, ванної кімнати площею 2,5 кв.м., коридору 3,6 кв.м. та вбудованого приміщення площею 1,9 кв.м. Загальна площа квартири 41,4 кв.м. Кімнати в квартирі є не ізольовані (а.с. 6, зворот).

Таким чином, кімнати в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 є не ізольовані, встановлення порядку користування квартирою між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є не можливим, бо даний порядок користування квартирою, який просить визнати позивач буде порушувати права відповідача та суперечити її інтересам.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зокрема, згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В порушення вищенаведених норм, позивач ОСОБА_1 не надав суду доказів, що відповідач ОСОБА_2 порушує його законні права щодо володіння та користування належної йому 1/3 частини квартири та чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Вимога позивача ОСОБА_1 щодо стягнення грошової компенсації з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в розмірі 78991,00 грн., ринкової вартості 1/3 частини квартири, що максимально відповідає кімнаті площею 10,3 кв.м. квартири АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на дану 1/3 частину квартири, є похідною від першої позовної вимоги, а тому також підлягає залишенню без задоволенню.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 3 ст. 16 ЦК України передбачено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

В даній справі спірні правовідносини між сторонами стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею.

Проте, спосіб захисту порушеного права в частині визнання права власності, обраний ОСОБА_1 не передбачений діючим законодавством, визнання права власності у спільному майні відбувається на частку квартири, а не на кімнату у квартирі, як це просить в другій позовній вимозі позивач.

Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір» позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, тому за вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст. 150 ЖК УСРС, ст. ст. 321, 355, 356, 358 ЦК України, ст.ст. 12, 76-81, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою, що перебуває у спільній частковій власності та стягнення відповідної грошової компенсації та визнання права власності залишити без задоволення.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя: О. В. Хлистуненко