Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 646/5111/16-ц

провадження № 61-29904св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 липня 2017 року у складі колегії суддів: Колтунової А. І., Кругової С. С., Котелевець А. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 вересня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк»,та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк передав позичальнику грошові кошти у розмірі 79 130 доларів США, зі сплатою 14,00 % річних, строком до 04 вересня 2015 року. 05 вересня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором про надання споживчого кредиту між банком та нею було укладено договір поруки, за умовами якого вона зобов`язалася солідарно з позичальникомвідповідати перед банком за виконання ним зобов`язання по вказаному договору про надання споживчого кредиту.

26 вересня 2013 року банк звернувся до неї, як поручителя, з вимогою про погашення заборгованості за зазначеним договором про надання споживчого кредиту у розмірі 43 386,40 доларів США та відсотками у розмірі 13 316,89 доларів США, а всього 56 703,29 доларів США, яку нею виконано не було. 17 березня 2014 року заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова, що набрало законної сили, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та неї на користь банку заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 5 вересня 2008 року у розмірі 56 703,29 доларів США, що еквівалентно 453 229 грн 40 коп.

20 квітня 2015 року на підставі договору факторингу ПАТ «УкрСиббанк»відступило, а ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»прийняло права вимоги по усім кредитним та забезпечувальним договорам, укладеним між банком та фізичними особами, у тому числі за договором про надання споживчого кредиту від 5 вересня 2008 року та договором поруки від 5 вересня 2008 року.

Вважала, що при ухваленні судом вказаного заочного рішення факти та правовідносини за договором поруки не встановлювалися. Відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припинена, так як позичальник належним чином взяті на себе зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту не виконував з 10 січня 2012 року, тобто з 11 січня 2012 року банк набув право вимоги до позичальника та поручителя за цим договором. Отже, строк пред`явлення вимоги до поручителя припинився 11 липня 2012 року, проте банк звернувся до неї з вимогою лише 26 вересня 2013 року, а з позовом до суду 26 листопада 2013 року, який було задоволено заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2014 року, тобто після спливу вищевказаного шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителя.

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просила суд визнати договір поруки від 5 вересня 2008 року припиненим.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано припиненою поруку за договором від 05 вересня 2008 року № 227623, який укладено між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк мав право пред`явити вимогу до поручителя про дострокове повернення всієї суми несплаченого кредиту шляхом звернення до суду з відповідним позовом протягом шести місяців з дня прострочення позичальником сплати чергового платежу за договором про надання споживчого кредиту. Проте, банком порушено вищевказаний строк звернення до суду з вимогою до поручителя, унаслідок чого порука за вказаним договором припинена. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2014 року, що набрало законної сили, питання щодо строку дії поруки не вирішувалося.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» відхилено.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 25 листопада 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 10 липня 2017 року апеляційну скаргу представника ПАТ «УкрСиббанк» - Юрченко С. О. задоволено частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2016 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування частини четвертої статті 559 ЦК України немає, а тому висновок суду першої інстанції про припинення поруки за наявності рішення про стягнення боргу з поручителя є помилковим. При вирішенні спору суд апеляційної інстанції керувався правовою позицією, яка викладена у постановах Верховного Суду України від 06 липня 2016 року по справі № 6-1199цс16 та від 03 лютого 2016 року по справі № 6-2017цс15.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до Розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 11 червня 2019 року № 652/0/226-19 та Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 вересня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що апеляційний суд не врахував того, що у рішенні Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2014 року не досліджувались та не встановлювались факти щодо правовідносин за спірним договором поруки. Під час ухвалення вказаного рішення про стягнення боргу за кредитним договором з позичальника та поручителя місцевий суд не перевіряв наявність таких підстав із врахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України.

Із договору поруки вбачається, що у ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умови кредитного договору щодо строку його дії до повного виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком не є встановленим строком припинення поруки, оскільки суперечать частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, а тому у даному випадку потрібно застосовувати положення частини четвертої статті 559 ЦК України.

Вказує, що останній платіж за кредитним договором позичальником було сплачено 23 грудня 2011 року, а тому з 11 січня 2012 року у банку виникло право пред'явлення вимоги до поручителя.

Враховуючи те, що банк не пред'явив до неї вимоги протягом шести місяців із 11 січня 2012 року, порука припинилась на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу сторонами не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

05 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено споживчий кредитний договір №0, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» надало останньому кредит в розмірі 79 130 доларів США, термін повернення кредиту 04 вересня 2015 року, відсоткова ставка - 14 % річних.

05 вересня 2008 року ОСОБА_1 шляхом укладення договору поруки № 227623 зобов`язалась перед АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», відповідати в повному обсязі за виконання позичальником - ОСОБА_2 всіх зобов`язань за вищевказаним кредитним договором як існуючих на момент укладення цього договору, так і тих, які можуть виникнути в майбутньому.

20 квітня 2015 року на підставі договору факторингу ПАТ «УкрСиббанк» відступило, а ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» прийняло, право вимоги по усім кредитним та забезпечувальним договорам, укладеним між банком та фізичними особами, у тому числі за договором про надання споживчого кредиту від 05 вересня 2008 року та договором поруки від 05 вересня 2008 року.

26 вересня 2013 року ОСОБА_1 була направлена вимога про погашення простроченої заборгованості, однак остання у добровільному порядку зобов`язання щодо погашення заборгованості не виконала.

Внаслідок невиконання у добровільному порядку боржником - ОСОБА_2 та поручителем - ОСОБА_1 зобов`язань ПАТ «УкрСиббанк» звернулося за захистом порушених прав шляхом подачі у листопаді 2013 року до Московського районного суду м. Харкова позову до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2014 року задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк». Стягнуто на його користь солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму заборгованості за кредитом у розмірі 56 703,29 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 05 вересня 2013 року становило 453 229 грн 40 коп.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2014 року у встановленому законом порядку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оскаржено не було, набрало законної сили.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, а тому підстав для застосування частини четвертої статті 559 ЦК України немає.

Колегія вважає обґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення даного позову.

Разом із тим не можна погодитись з мотивами, які викладені судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Судами встановлено, що 05 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір строком до 04 вересня 2015 року, який забезпечений порукою.

Відповідно до додатку № 1 до кредитного договору погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору.

Пунктом 1.2.8 кредитного договору передбачено, що строк сплати процентів з 01 по 10 (включно) число кожного місяця, наступного за тим, за яким банком були нараховані проценти.

26 вересня 2013 року банк звернувся до ОСОБА_4 , як поручителя, з вимогою про погашення заборгованості за зазначеним договором про надання споживчого кредиту у розмірі 43 386,40 доларів США та відсотками у розмірі 13 316,89 доларів США, а всього 56 703,29 доларів США, яку нею виконано не було.

Внаслідок невиконання у добровільному порядку боржником та поручителем зобов'язань за кредитним договором ПАТ «УкрСиббанк» звернувся у листопаді 2013 року до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2014 року задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк». Стягнуто на його користь солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму заборгованості за кредитом у розмірі 56 703,29 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 05 вересня 2013 року становило 453229 грн 40 коп.

Вказане рішення у встановленому законом порядку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 оскаржено не було, набрало законної сили.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов'язання до основного договору та пряму залежність від його умов, відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16), про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору.

Оскільки кредитним договором передбачено, що боржник повинен був здійснювати щомісяця чергові платежі, а відповідальність поручителя настає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

За таких обставин суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука ОСОБА_1 припинилася в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим, ураховуючи те, що позивач просила визнати повністю припиненим договір поруки, посилаючись на те, що останній платіж за кредитом був вчинений 23 грудня 2011 року і з цього часу у кредитора виникло право дострокової вимоги, у задоволенні позову необхідно було відмовити саме з вищевказаних підстав.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 640/3422/16-ц (провадження № 61-21548св18).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги, зміни оскаржуваного судового рішення у мотивувальній частині з викладенням його у редакції цієї постанови та залишенням його без змін в іншій частині.

Керуючись статтями 410, 412, 416, 417, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 липня 2017 року змінити у мотивувальній частині, виклавши його у редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович