Справа № 645/331/17
Провадження № 2/645/42/19
РІШЕННЯ

Іменем України

13 травня 2019 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі: головуючого - судді Бондарєвої І.В., при секретарі Проневич Д.О., за участі представника відповідачів - ОСОБА_1 , позивач - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном, виселення та вселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, яку в ході розгляду справи неодноразово уточнював, де просить суд, з підстав, передбачених ст.ст.64, 156 ЖК України, ст.405 ЦК України,усунути позивачу як власнику квартири АДРЕСА_1 , перешкоди у користуванні цією квартирою шляхом виселення з неї відповідачів та інших осіб, що проживають там з їхнього дозволу чи згоди або без такого дозволу (без надання іншого житлового приміщення), а також звільнити квартиру від їхніх речей та майна, із одночасним вселенням до цієї квартири позивача.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що Позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , однак в цій квартирі продовжують проживати Відповідачі та використовують квартиру для власних потреб і на свою користь, порушуючи права Позивача як власника квартири. Оскільки звільнити спірну квартиру в добровільному порядку відповідачі відмовляються, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав власника житла.

Як згодом дізнався Позивач, майно - квартира АДРЕСА_1 - була придбана іпотекодавцем ОСОБА_5 саме за рахунок отриманої нею від первісного кредитора ОСОБА_6 позики, повернення якої забезпечене іпотекою відповідного спірного житлового приміщення.

Так, 18 лютого 2011 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 позичили у первісного кредитора 18 750 доларів США, які зобов`язалися повернути частинами (з розстроченням) з кінцевим терміном повернення не пізніше 18 травня 2011 року, про що між ними був укладений договір позики. Отримавши від первісного позикодавця ОСОБА_6 позику, за ці позичені у нього кошти іпотекодавець ОСОБА_5 того ж дня, 18 лютого 2011 року, купила спірну квартиру, про що був укладений договір купівлі-продажу. Так, відповідно до п. 4 вказаного договору купівлі-продажу квартири, сторони дійшли згоди про те, що продаж спірної квартири вчинено за суму еквівалентну 33 000 доларів США. Купивши вказану квартиру за отримані від первісного позикодавця ОСОБА_6 в борг кошти, в якості забезпечення виконання своїх зобов`язань за укладеним раніше договором позики, ОСОБА_5 одразу в той же день передала це майно первісному позикодавцю (первісному іпотекодержателю) ОСОБА_6 в іпотеку, про що між ними був укладений іпотечний договір. Згідно п. 2 Іпотечного договору, вказана в договорі квартира належатиме Іпотекодавцю в майбутньому на праві власності на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченому одночасно з укладенням цього договору приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. 18 лютого 2011 року.

Таким чином, оскільки іпотечне майно було придбано боржником ОСОБА_5 за рахунок позики, повернення якої забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, її правонаступники та спадкоємці ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також і всі інші особи, які там проживають, мають бути виселені з іпотечного майна без надання їм іншого житла згідно вимог ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР.

Оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належним чином не виконали своїх зобов`язань з повернення первісному кредитору (первісному позикодавцю, первісному іпотекодержателю) ОСОБА_6 позичених у нього коштів, останній вирішив відступити своє право вимоги (цесії) як позикодавця за укладеним ним 18 лютого 2011 року із ОСОБА_5 та ОСОБА_4 договором позики, а також своїх прав як іпотекодержателя за укладеним ним 18 лютого 2011 року із ОСОБА_5 Іпотечним договором та, відповідно, за викладеним в його тексті Договором про задоволення вимог іпотекодержателя, новому кредитору (новому позикодавцю, новому іпотекодержателю) ОСОБА_2 , про що між ними був укладений договір про відступлення права вимоги (цесії), посвідчений 24 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. При цьому, абз. 3 п. 1 вказаного договору про відступлення права вимоги (цесії) передбачено, що цей договір укладається з одночасним набуттям новим іпотекодержателем, тобто ОСОБА_2 , права вимагати від боржника належного виконання на його користь всіх без винятку зобов`язань, передбачених Договором основного зобов`язання, в сумі, обсягах та з урахуванням фактів, встановлених цим Договором основного зобов`язання та рішенням відповідного суду, що набрало законної сили. Новий іпотекодержатель набуває право вимоги до боржника про сплату на його користь процентів за користування позикою, а також штрафів, пені, неустойки та інших платежів, передбачених законом у зв`язку з несвоєчасним виконанням боржником своїх зобов`язань, навіть якщо вони прямо не згадані в цьому договорі відступлення права вимоги або в Договорі основного зобов`язання, але передбачені цивільним законодавством та звичаями ділового обороту. Крім того, в п. 5 вказаного договору вказано, що за даним договором до нового іпотекодержателя переходять всі права та обов`язки первісного іпотекодержателя за іпотечним договором в обсязі і на мовах, що існували на момент переходу цих прав. З моменту укладення даного договору новий іпотекодержатель вважається стороною Іпотечного договору, а первісний іпотекодержатель втрачає всі права за іпотечним договором. Боржники належним чином не виконали свої зобов`язання з повернення як первісному кредитору ОСОБА_6 , так і новому кредитору ОСОБА_2 позичених коштів. Не повернутою так і залишилась сума позичених коштів у розмірі 18 750 доларів С1ЯА.

У зв`язку з цим, задля уникнення в майбутньому можливих непорозумінь та вирішення питання щодо повернення коштів в позасудовому порядку, 07 листопада 2016 року новий кредитор (новий позикодавець, новий іпотекодержатель) ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку направив на всі відомі йому поштові адреси боржників ОСОБА_4 , ОСОБА_3 письмову вимогу про усунення порушення виконання зобов`язань з повернення боргу за Договором позики, з викладом їх стислого змісту та вимогою про їх виконання у тридцятиденний строк, з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі її невиконання, а також з Вимогою про добровільне виселення з майна, що є предметом Іпотеки.

Один цінний та один рекомендований листи були отримані за адресою іпотечного майна ОСОБА_3 особисто 15 листопада 2016 року. ОСОБА_4 проігнорував факт надходження на адресу місця його реєстрації одного цінного та одного рекомендованого листів від ОСОБА_6 із вимогою, у зв`язку з чим вказані листи були повернуті оператором поштового зв`язку на адресу відправника з відміткою про причини такого повернення - «за закінченням терміну зберігання». З огляду на те, що солідарний боржник та іпотекодавець ОСОБА_3 отримала листи із вимогою, боржники вважаються належним чином повідомленими новим кредитором про їхнє порушення умов договору та обов`язку повернути позичені у первісного кредитора грошові кошти у повному обсязі. Однак, боржники проігнорували вказану письмову вимогу ОСОБА_2 , у наданий кредитором тридцятиденний термін добровільного виконання умов вказаної вимоги жодних коштів в рахунок погашення своєї заборгованості не повернули та добровільно не звільнили іпотечне майно.

Позивач вважає, що його позовні вимоги в остаточній редакції є обґрунтованими, законними і мають бути задоволені.

21.02.2019 р. до суду від представника відповідачів - адвоката Гончарова Д.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, де зазначено, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі Договору про відступлення прав вимоги за Іпотечним договором від 24 жовтня 2016 року. У відповідності до даного договору, первісний

іпотекодержатель передав новому іпотекодержателю, а новий іпотекодержатель прийняв від первісного іпотеко держателя, всі права та обов`язки за іпотечним договором, посвідченим 18 лютого 2011 року, який був укладений в забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 18 лютого 2011 року, укладеним між первісним іпотекодержателем та позичальниками - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , за умовами якого позичальники зобов`язані повернути первісному іпотекодержателю грошові кошти у сумі 18 750 дол. США. В дану випадку іпотекодавцем виступила - ОСОБА_5 .

Вважає, що дану державну реєстрацію було проведено з порушенням вимог ст. 12, 35, 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки ОСОБА_2 ніколи не був Іпотекодержателем та в протиправний спосіб набув право власності на спірну квартиру, що унеможливлює його вселення та виселення відповідачів з займаної квартири.

Позивач ОСОБА_2 в своєму позові посилається на те, що він зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру на підстав Договору про відступлення прав вимоги за Договором позики від 18.02.2011 р. Тобто, право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 в рахунок погашення зобов`язань за вищезгаданим договором позики. Водночас, ОСОБА_2 в своєму позові увесь час наголошує, що набув усі права і обов`язки, які випливають з договорів позики та іпотеки. На виконання п. 7 договору позики, первісним кредитором ОСОБА_6 було видано нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_7 , у відповідності до якої останню було наділено повноваженнями щодо отримання грошових коштів від позичальників на користь свого довірителя - ОСОБА_6 .. Позичальники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 сумлінно виконували узяті на себе зобов`язання, що підтверджується розписками про отримання коштів ОСОБА_7 У відповідності до розписок, які видавала довірена особа ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , остання отримувала від ОСОБА_5 кошти наступним чином: 18.05.2011 р. - 3750, 00 грн., 18.06.2011 р. - 3750, 00 грн., 18.07.2011 р. - 3750, 00 грн., 18.08.2011 р. - 3750, 00 грн.,18.09.2011 р. - 3750, 00 грн., 18.10.2011 р. - 3750, 00 грн., 18.11.2011 р.,18.12.2011 р., 18.01.2012 р. - 11250,00 грн., 18.02.2011 р. - 3750,00 грн., 18.06.2012 р., 18.07.2012 р., 18.08.2012 р. - 11250, 00 грн., 18.09.2012 р., 18.10.2012 р. , 18.11.2012 р. - 11250, 00 грн., 18.12.2012 р., 18.01.2013 р., 18.02.2013 р. - 11250, 00 грн, 18.03.2013 р., 18.04.2013 р., 18.05.2013 р. - 11250, 00 грн. У всіх цих розписках є посилання, що внесена сума коштів є погашенням боргу по договору від 18.02.2011 р. № 462. Інша частина коштів передавалася ОСОБА_7 через банківські установи, що підтверджується наступними квитанціями КБ «Приват Банку» - 19.08.2011 р. - 3750, 00 грн, 19.08.2011 р. - 3750, 00 грн, 19.08.2011 р. - 3750, 00 грн, 19.09.2011 р. - 3750, 00 грн, 31.03.2012 р. - 3750, 00 грн, 31.03.2012 р. - 3750, 00 грн, 28.02.2013 р. - 3750, 00 грн..

Ще одна частина коштів передавалася через КБ «Приват Банк» послугою мобільний банкінг: 29.05.2012 р. - 8725,00 грн, 28.12.2012 р. - 3750,00 грн, 28.03.2013 р. -3800,00 грн, 25.01.2013 р. -3750, 00 грн, 29.11.2012 р. - 3750, 00 грн..

Таким чином, загальна сума повернутих ОСОБА_5 коштів, в перерахунку на дол. США по офіційному курсу НБУ на дату їх перерахунку, складає 18 750, 00 дол. США.

Первісного кредитора ОСОБА_6 такий розрахунок повернутих сум не влаштував, тому останнім було подано позов до Шевченківського районного суду м. Києва про стягнення заборгованості за договором позики від 18.02.2011 року. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено, стягнуто солідарно зі ОСОБА_4 , ОСОБА_8 1 011 145 грн. 30 коп. в якості заборгованості за договором позики від 18 лютого 2011 року. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2017 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_8 відмовлено. Постановою Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2018 року касаційна скарга ОСОБА_6 відхилена, а рішення Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2017 року залишено без змін.

Стосовно вимог про виселення представник відповідачів зазначив, що в спірній квартирі постійно проживають: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , її чоловік ОСОБА_9 та малолітній син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вважає, що слід відмовити в задоволенні вимоги щодо вселення позивача у спірну квартиру, оскільки житлова площа спірної квартири не дозволяє цього зробити без порушення прав осіб, які вже там постійно проживають.

Крім того, із позовної заяви вбачається, що квартира АДРЕСА_1 була придбана саме за позичені кошти в ОСОБА_6 в іноземній валюті, у сумі 18 750 дол. США, що не відповідає дійсності. Так, зокрема, з п. 4 договору купівлі-продажу квартири від 18.02.2011 р. вбачається, що квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 придбала за 33 000 дол. США., що за офіційним курсом НБУ (7,94) на день укладання цього договору становило 262 020 грн. З цього вбачається, що вона придбана за особисті кошти ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а передана ОСОБА_6 в іпотеку лише в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, яке виконано в повному обсязі належним чином, що підтверджується Постановою Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2018 року, справа № 761/6526/15-ц. провадження № 61-32619св19.

Особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Установивши на підставі наявних у справі доказів, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих у позику коштів, представник відповідача зазначає про відсутність підстав для виселення відповідачів із квартири, яка є предметом іпотеки, без надання їй іншого постійного житла.

У зв`язку з чим просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (т.2 а.с.47-52).

Представник відповідачів Гончаров Д.Ю. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві (запереченнях проти позову).

Позивач - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, просив про розгляд справи у його відсутність (т.2 а.с.38).

Суд, вислухавши пояснення представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що згідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м.Харкова від 21.06.2017 р., у Реєстрі відсутні відомості щодо осіб, зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.87-88).

Відповідно до відзиву, за вказаною адресою проживають ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , її чоловік ОСОБА_9 та малолітній син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.2 а.с.53, 54).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.12.2016 р., на ім`я позивача ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі Договору від 24.10.2016 р. відступлення права вимоги за Іпотечним договором від 18.02.2011 р., та дублікату Іпотечного договору (т.2 а.с.31).

Як вбачається з Іпотечного договору від 18.02.2011 р., копія якого надана позивачем, даний правочин укладено з метою виконання зобов`язання, що виникло у Іпотекодавця ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , боржників за договором позики від 18.02.2011 р., за яким вони отримали від Іпотекодержателя ОСОБА_6 . 18750 доларів США. При цьому Іпотеколавець ОСОБА_5 передає в іпотеку Іпотекодержателю ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.3).

За договором позики від 18.02.2011 р., укладеному між сторонами, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зобов`язались солідарно повернути ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 18740 доларів США до 18.05.2011 р. (т.2 а.с.14).

Як вбачається з п.4 Договору купівлі-продажу від 18 лютого 2011 року, спірна квартира була придбана ОСОБА_5 за 33 000 доларів США ( т.2 а.с.20).

Оскільки спірна квартира предмет іпотеки не була придбана виключно на запозичені кошти, таким чином, виселення осіб, які в ній проживають, може бути здійснено лише з наданням іншого житлового приміщення, з врахуванням положень ст.109 ЖК України, ст.40 Закону України «Про іпотеку».

Також судом встановлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ., що сторонами визнано та не оспорюється.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 17.05.2017 р. у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

При цьому судом було встановлено, що зобов`язання щодо повернення грошових коштів за договором позики від 18.02.2011 р. було виконано позичальником ОСОБА_5 у повному обсязі.

Постановою Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2018 року касаційна скарга ОСОБА_6 відхилена, а рішення Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2017 року залишено без змін. При цьому Верховний Суд зробив висновок, що суд апеляційної інстанції, встановивши, що зобов`язання за договором позики відповідачами перед позивачем виконано в повному обсязі, шляхом передачі та перерахування коштів повіреному, що підтверджується наявними в матеріалах справи розписками та квитанціями, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки відсутнє порушене цивільне право позивача, що підлягало захисту в судовому порядку.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, виконання первісним позичальником ОСОБА_5 зобов`язання за договором позики від 18.02.2011 р. щодо повернення грошових коштів вже встановлено та не доказується при розгляді даної справи, згідно положень ч.4 ст.82 ЦПК України.

Між тим, 24.10.2016 р. між ОСОБА_6 як первісним Іпотекодержателем, та ОСОБА_2 як новим Іпотекодержателем, був укладений Договір відступлення права вимоги за Іпотечним договором від 18.02.2011 р. за реєстровим №464, відповідно до якого первісний Іпотекодержатель передав новому іпотекодержателю, а новий іпотекодержатель прийняв від первісного Іпотекодержателя всі права та обов`язки Первісного іпотекодержателя за Іпотечним договором, посвідчений 18.02.2011 р., який був укладений в забезпечення виконання зобов`язання по Договору позики, посвідченого 18.02.2011 р. (Договір основного зобов`язання), укладений між Первісним Іпотекодержателем та позичальниками Столетовою О.І. та ОСОБА_4 (Боржники), за умовами якого Боржники зобов`язані повернути ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 18750,00 доларів США в строк до 18.05.2011 р.

При цьому сторони домовились, що відступлення прав за Іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (а.с.6).

Слід зазначити, що дійсність вказаного Договору відступлення права вимоги у суду викликає сумнів, оскільки виконання основного зобов`язання первісним боржником - ОСОБА_5 та відсутність порушення прав первісного Кредитора - Подвезько А.В. за основним зобов`язанням встановлено судовими рішеннями.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а припинення права власності можливе лише з підстав, передбачених статтею 346 ЦК України.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на

які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Оцінивши надані докази, суд вважає, що позивач на порушення вимог ст.ст.77-81 ЦПК України не надав достатніх належних та допустимих доказів порушення його права власності з боку відповідачів.

Крім того, порядок виселення громадян передбачений нормами Житлового Кодексу України, з дотриманням певної процедури, проте позивачем у позові не зазначені правові підстави, передбачені ЖК України, щодо виселення без надання іншого житлового приміщення осіб з квартири, яка була передана в іпотеку, проте не була придбана виключно за позичені кошти. Зазначена у позові підстава такого виселення ч.2 ст.109 ЖК України, у даному випадку не застосовується, оскільки виселення осіб з спірної квартири, за умови доведеності порушення права позивача, могло би бути лише за умови надання іншого житлового приміщення.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Згідно ст.141 ЦПК України, в разі відмови у задоволенні позовних вимог судові витрати, зокрема, понесені позивачем на сплату судового збору, позивачеві не компенсуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд ЦПК України, ст.405 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном, виселення та вселення відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Харківського Апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Фрунзенський районний суд м.Харкова.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчисляється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 21 травня 2019 року.

Головуючий суддя :