ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/292/19 Справа № 212/7367/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О.Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/7367/15-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2017 року, яке ухвалене суддею Пустовітом О.Г. о 16 годині 26 хвилин у м. Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні) , -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - Криворізьке міське управління юстиції у Дніпропетровській області в особі Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції, про визнання договорів недійсними та поновлення становища, що існувало до порушення.

В обґрунтування позову зазначило, що 22 січня 2008 року між Закритими акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №KRKRGI, згідно умов якого останньому надано іпотечний кредит у розмірі 52706,92 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22 вересня 2026 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 22 січня 2008 року укладено іпотечний договір № КRKRG3, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_2 передав в іпотеку належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 36,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та квартиру, загальною площею 30,4 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2.

На підставі усної домовленості з відповідачем ОСОБА_2 про реструктуризацію виниклої заборгованості за кредитним договором шляхом добровільної реалізації залогового майна, ПАТ КБ «ПриватБанк» було знято обтяження з вказаних квартир, чим скористався відповідач ОСОБА_2 й 24 липня 2013 року продав вказані квартири ОСОБА_1, уклавши з ним нотаріально-посвідчені договори купівлі-продажу квартир. В свою чергу відповідач ОСОБА_1 відразу оформив довіреність на ОСОБА_2 на зазначені квартири з правом користування, володіння та відчуження, тобто фактично, після відчуження квартир, ОСОБА_2 і надалі залишився власником квартир.

Посилаючись на те, що оспорювані правочини вчинено в порушення п. 1.7.1, 2.4.2 іпотечного договору № КRKRG3 від 22.01.2008 року без згоди іпотекодавця та отримані від реалізації нерухомого майна кошти не спрямовано на погашення кредитної заборгованості та під час розгляду судом справи за позовом позивача про стягнення з поручителя ОСОБА_4 заборгованості в розмірі 164540,00 дол. США з метою ухилення від виконання зобов'язання за договором, позивач вважає, що ці правочини вчинені без реального настання правових наслідків та є фіктивними.

За таких обставин, позивач АТ КБ «ПриватБанк» просив суд визнати недійсними: договір купівлі-продажу № 1387 від 24.07.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу № 1386 від 24.07.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_2; застосувати реституцію та повернути ОСОБА_2 передані за недійсними правочинами квартири за адресою: АДРЕСА_1 і за адресою: АДРЕСА_2; скасувати запис в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності на вказані квартири за ОСОБА_1, шляхом внесення третьою особою до Державного реєстру прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації прав власності ОСОБА_1 на нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 і за адресою: АДРЕСА_2; поновити становище, що існувало до порушення та визнати право власності на спірні квартири за ОСОБА_2; доручити Криворізькому міському управлінню юстиції у Дніпропетровській області в особі Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції, зареєструвати за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно: квартири за адресою: АДРЕСА_1 і за адресою: АДРЕСА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, шляхом внесення запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2017 року, описки у якому виправлено ухвалою цього ж суду від 07 березня 2018 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу № 1387 від 24.07.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу № 1386 від 24.07.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_2.

Застосовано реституцію до недійсних договорів купівлі-продажу № 1387 від 24.07.2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 і № 1386 від 24.07.2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_2 та повернути ОСОБА_2 передані за недійсним правочином квартири за адресою: АДРЕСА_1 і за адресою: АДРЕСА_2.

Скасовано запис в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, про право власності на квартири за адресою: АДРЕСА_1 та за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 шляхом внесення третьою особою до Державного реєстру прав на нерухоме майно, запис про скасування державної реєстрації прав власності ОСОБА_1 на нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 і за адресою: АДРЕСА_2.

Поновлено становище, що існувало до порушення та визнано право власності на квартири за адресою: АДРЕСА_1 і за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2

Доручено Криворізькому міському управлінню юстиції у Дніпропетровській області в особі Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції, зареєструвати за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно: квартири за адресою: АДРЕСА_1 і за адресою: АДРЕСА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, шляхом внесення запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 вересня 2017 року уточнено резолютивну частину рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2017 року у цивільній справі № 212/7367/15-ц 2/212/65/17 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - Криворізьке міське управління юстиції у Дніпропетровській області в особі Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції про визнання договорів недійсними та поновлення становища, що існувало до порушення та доповнено резолютивну частину рішення абзацом восьмим наступного змісту «Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 365 гривень 40 копійок.».

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд безпідставно застосував до врегулювання спірних правовідносин положення ст.ст. 203, 215 ЦПК України, не враховавши того, що відповідач ОСОБА_1 після укладення оспорюваних правочинів вчинив дії, які свідчать про реальність договорів, а саме: переоформив рахунки на сплату комунальних послуг на своє ім'я, здійснив ремонті роботи в квартирах, тоді як позивачем не надано жодних доказів на підтвердження вчинення відповідачами оспорюваних правочинів без реального настання обумовлених ними правових наслідків, їх удаваності чи фіктивності. Крім того, судом не враховано, що на момент укладення договорів нерухоме майно не перебувало в обтяженні та судовими рішеннями відмовлено в зверненні стягнення на предмет іпотеки, що є предметом спору у даній справі. Також вважає, що показання свідків з боку позивача є неналежними доказами на підтвердження позову, оскільки вони на момент укладення договорів були працівниками позивача та не приймали участі при їх укладенні.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідач ОСОБА_2, будучи завчасно належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив та клопотань про відкладення розгляду справи не надавав, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в судове засіданні не з'явилися, надавши заяву про відкладення розгляду справи, яка обґрунтована хворобою відповідача ОСОБА_1

Згідно статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Оскільки, до заяви про відкладення розгляду справи не додано доказів на підтвердження обставин, викладених у ній (листок непрацездатності, довідка про звернення до медичного закладу, тощо), колегія суддів не може визнати вказані у ній причини для відкладення розгляду справи поважними.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» - Бродька А.І., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до Договору №KRKRGI від 22.01.2008 року, ОСОБА_2 отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк», на теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», кредит у розмірі 52706,91 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22.09.2026 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за договором про іпотечний кредит, між ПАТ КБ «ПриватБанк», на теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2, укладено Договір іпотеки № KRKRGI від 22.01.2008 року.

Згідно з договором іпотеки, ОСОБА_2 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 36,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Майно належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08.02.2003 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ростегаєвим В.М. за реєстровим № 504, зареєстрованого Комунальним підприємством «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» в книзі: ЗПВ, номер запису: 372, реєстраційний номер 49127 згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 171385 від 21.02.2003 року; квартиру, загальною площею 30,4 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2. Майно належить ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання, посвідченого 04.10.2003 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С., реєстр № 5017, зареєстрованого Комунальним підприємством «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» в книзі: 223П-473, номер запису: 473, реєстраційний номер: 2691609 згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1802216 від 23.10.2003 року; квартиру загальною площею 43,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3.

25 травня 2013 року ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», на теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», погодили між стобою продаж квартир, які перебувають в іпотеці банку, з метою погашення заборгованості за кредитом, про що ОСОБА_2 склав відповідні розписки, за змістом яких останній згоден на реалізацію квартирза адресою: АДРЕСА_1, та за адресою: АДРЕСА_2, зобов'язався не перешкоджати показу нерухомості потенційним покупцям, перебувати у квартирах в обумовлений з співробітниками Банку час та дату для показу нерухомості (т. 1 а.с. 60, 61).

24 липня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір купівлі-продажу № 1387 від 24.07.2013 року про відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1, та Договір купівлі-продажу № 1386 від 24.07.2013 року про відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 149, 150), які посвідчені приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Р.О. та зареєстровані в реєстрі за номерами 1387 та 1386 відмовідно.

13 вересня 2013 року ОСОБА_1 видав нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив ОСОБА_2 бути його представником та надав право продати за ціну та на умовах за його розсудом квартири за адресою: АДРЕСА_1, та за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 121).

Згідно письмових пояснень провідного спеціаліста бізнесу «Спрживче кредитування» ОСОБА_9 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 була досягнута усна домовленість про реструктуризацію боргу шляхом добровільної реалізації всього залогового майна одній особі. На 01.08.2013 року було призначено правочин купівлі-продажу 1-но кімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 у нотаріуса Стурко О.О., але правочин не відбувся у зв'язку з тим, що реєстраційна служба відмовила в знятті обтяження з залогового майна , тому що в одному договорі зазначено 2 предмета іпотеки та необхідно одночасно знімати обтяження з двох квартир. Для проведення первинної реєстрації в нових реєстрах, нотаріус Стурко О.О. направила ОСОБА_2 в реєстраційну службу, так-як документи на обидві квартири знаходилися у працівника Банку, то останній, разом з ОСОБА_2 відвіз їх в реєстраційну службу (термін внесення даних в реєстр 14 робочих днів) для виведення іпотеки з реєстру обтяжень нерухомого майна. З відповідачем ОСОБА_2 було досягнуто домовленості про те, що документи з реєстраційної служби вони будуть забирати разом з працівником банку. Проте, ОСОБА_2 отримав документи самостійно, і в банк їх не передав (т. 1 а.с.63-65).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані договори укладено з метою ухилення від виконання зобов'язань за рахунок майбутньої реалізації спірного нерухомого майна, та без мети настання реальних правових наслідків, оскільки ОСОБА_2 здійснив відчуження майна своєму знайомому, та укладаючи фіктивні договори, з метою переходу права власності на іншу особу, чим приховав майно від можливої реалізації в майбутньому, що є порушенням укладеного між сторонами Договору іпотеки № KRKRGI від 22.01.2008 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Частиною 1 статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 2 статті 719 ЦК України обумовлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Квартири за адресою: АДРЕСА_1, та за адресою: АДРЕСА_2, є предметом іпотеки за Договором іпотеки № KRKRGI від 22.01.2008 року та ОСОБА_2, достеменно знаючи про те, що вказане майно повинно було бути продане та кошти від його реалізації направлені на погашення заборгованості за кредитом, здійснив відчуження цього майна без відома іпотекодержателя.

При цьому, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 був цілком обізнаний про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором, а тому оспорювані договори укладено з метою ухилення від виконання зобов'язань за рахунок майбутньої реалізації спірного нерухомого майна, та без мети настання реальних правових наслідків, оскільки ОСОБА_2, здійснивши відчуження майна ОСОБА_1 та уклавши фіктивні договори, з метою переходу права власності на іншу особу, чим приховав майно від можливої реалізації в майбутньому, продовжував фактично користуватися та розпоряджатися цим майном на підставі довіреності від 13 вересня 2013 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_1 після укладення оспорюваних правочинів вчинив дії, які свідчать про реальність договорів, а саме: переоформив рахунки на сплату комунальних послуг на своє ім'я, здійснив ремонті роботи в квартирах, тоді як позивачем не надано жодних доказів на підтвердження вчинення відповідачами оспорюваних правочинів без реального настання обумовлених ними правових наслідків, їх удаваності чи фіктивності, є неспроможними та спростовуються вищевикладеним.

Доводи апеляційної скарги про те, що на момент укладення договорів нерухоме майно не перебувало в обтяженні та судовими рішеннями відмовлено в зверненні стягнення на предмет іпотеки, що є предметом спору у даній справі, колегією суддів відхиляються, оскільки, як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, обтяження на предмет іпотеки було знято з метою його продажу ОСОБА_2 покупцеві, який буде запрошений банком, для погашення боргу перед ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», про що останній написав відповідні розписки.

Твердження ж відповідача ОСОБА_1 про те, що показання свідків з боку позивача є неналежними доказами на підтвердження позову, оскільки вони на момент укладення договорів були працівниками позивача та не приймали участі при їх укладенні, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки такі пояснення цілком узгоджуються з письмовими матеріалами справи та є належними та допустимими доказами у справі.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2017 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: