Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 337/1799/16-ц

провадження № 61-28871св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 04 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ВАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 40 000 дол. США зі сплатою 16 % річних на строк до 20 листопада 2014 року.

Виконання позичальником зобов`язань за вказаним вище кредитним договором забезпечується договорами поруки від 04 грудня 2007 року, укладеними ВАТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з кожним окремо.

ОСОБА_1 свої обов`язки за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 23 березня 2016 року утворилася заборгованість перед банком у розмірі 144 878,92 дол. США, яка складається з: 33 042,43 дол. США - заборгованість за кредитом; 46 152,21 дол. США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом; 65 684,28 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитом.

На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 144 878,92 дол. США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 06 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банк в односторонньому порядку в порушення вимог статті 1056-1 ЦК України змінив розмір процентної ставки у сторону збільшення.

Так, збільшення відсотків за кредитним договором здійснено банком неправомірно, оскільки у порушення пункту 2.3.1 кредитного договору банк не вручив позичальникові письмове повідомлення про зміну відсоткової ставки з відповідним графіком погашення кредиту з новою відсотковою ставкою та не отримав згоду на таке підвищення.

Отже, банк здійснив нарахування заборгованості позичальнику з урахуванням збільшеної відсоткової ставки, що не узгоджується з умовами кредитного договору.

З розрахунку заборгованості, наданого до позовної заяви вбачається, що у період з 21 липня 2009 року (дата збільшення процентної ставки) кошти, що надходити від позичальника, направлялись у тому числі на погашення відсотків за користування кредитом, розмір яких був збільшений банком неправомірно у односторонньому порядку.

З огляду на встановлені обставини необґрунтованого збільшення розміру відсоткової ставки, перевірити підстави, правильність та достовірність розрахунку заборгованості за кредитом, судом не представляється можливим.

Разом з тим, пунктом 13 договорів поруки, укладених між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (з кожним окремо), передбачено, що зміна і доповнення до цього договору вносяться за згодою сторін, у письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди. У матеріалах справи відсутні докази інформованості поручителів щодо збільшення обсягу їх відповідальності внаслідок збільшення процентної ставки, тому порука припинилася.

При ухваленні рішення місцевий суд не враховував доводи представника відповідачів щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки при розгляді даної справи суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 06 липня 2017 року, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 04 грудня 2007 року станом на 23 березня 2016 року у розмірі 72 407,62 дол. США, яка складається з: 30 556,09 дол. США - заборгованість за кредитом; 41 851,53 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом, та пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитом - 930 374,69 грн.

У задоволенні решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати, пов`язані з розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у розмірі 88 836,72 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевий суд дійшов правильного висновку про безпідставність збільшення банком процентної ставки з 16 % до 18 %, проте необґрунтовано відмовив у задоволенні позову повністю.

Разом з тим, наявні правові підстави для стягнення з позичальника заборгованості, виходячи з погодженої сторонами процентної ставки за кредитом (поточної заборгованості) 16 % річних, а також з урахуванням заяви відповідача про застосування строків позовної давності у 5 років, у розмірі 72 407,62 дол. США (30 556,09 дол. США - заборгованість за кредитом; 41 851,53 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом) та пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитом - 930 374,69 грн.

У решті апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Судові рішення у частині вирішення позовних вимог до поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 останніми не оскаржуються.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги про стягнення сум заборгованості були розраховані, виходячи з 18 % річних, встановлених банком в односторонньому порядку. Відповідно до розрахунку наданого позивачем, позичальник станом на 23 березня 2016 року має заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 144 878,92 дол. США, яка складається з: 33 042,43 дол. США заборгованості за кредитом; 46 152,21 дол. США заборгованості за процентами за користування кредитом; 65 684,28 дол. США пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитом.

Інших розрахунків банк суду першої інстанції не надав, тобто позивач не скористався наданим йому правом збільшення чи зменшення позовних вимог.

Разом з тим, апеляційний суд скасував законне та правильне по суті рішення.

Суд апеляційної безпідставно взяв до уваги наданий в суді апеляційної інстанції новий розрахунок заборгованості, який не був поданий до суду першої інстанції, оскільки правом збільшення чи зменшення позовних вимог наділений тільки позивач, причому тільки в суді першої інстанції до ухвалення рішення по суті. Отже, апеляційний суд вийшов за межі наданих йому повноважень.

Позивачем не вказано поважних обставин неможливості подати до суду першої інстанції розрахунок заборгованості за ставкою 16 % річних.

Крім того, апеляційний суд не вирішив належним чином подану до суду першої інстанції заяву відповідача про застосування строку позовної давності. Суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином графік погашення заборгованості, з якого вбачається пропуск позивачем строку позовної давності.

При цьому безпідставними та надуманими є доводи позивача про сплату позичальником 05 січня 2011 року 0,36 дол. США та 23 жовтня 2012 року 0,94 дол. США, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, що позичальник здійснював такі проплати.

Апеляційним судом не правильно вирішено питання застосування строку позовної давності.

Доводи інших учасників справи

У листопаді 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що банком наданий суду розрахунок заборгованості за кредитним договором, виходячи з погодженої сторонами процентної ставки за кредитом (поточної заборгованості) 16 % річних.

Сторонами збільшено строк позовної давності до 5 років, останній платіж за кредитним договором позичальник здійснив 23 жовтня 2012 року, строк виконання зобов'язання за кредитним договором спливає 20 листопада 2014 року, а до суду з цим позовом банк звернувся 17 травня 2016 року, отже строк позовної давності не пропущений.

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 вересня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 04 грудня 2007 року між ВАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 40 000 дол. США зі сплатою 16 % річних на строк до 20 листопада 2014 року.

Сторонами договору передбачено порядок сплати відсотків за користування кредитом та здійснення погашення кредиту позичальником банку шляхом внесення платежів відповідно до графіка погашення кредиту, відсотків та винагороди, що зазначені у додатку № 1 до цього договору (пункти 2.2.2, 2.2.3 кредитного договору).

Згідно з пунктом 4.2 кредитного договору сплата відсотків за користування кредитом, передбачених пунктом 4.1 даного договору, здійснюється у дату сплати відсотків (кожного поточного місяця), відповідно до графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, що наведений у додатку № 1 до даного договору. При несплаті відсотків у термін, зазначений у графіку, погашення кредиту, відсотків і винагороди вважаються простроченими.

Відповідно до пункту 4.7 кредитного договору погашення кредиту, сплата відсотків за даним договором здійснюється у валюті кредиту. Сплата винагороди і неустойки здійснюється у гривні.

Суди також встановили, що додаткових угод до кредитного договору не укладалось.

Заявою на видачу готівки від 04 грудня 2007 року підтверджується, що банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 40 000 дол. США.

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ВАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 04 грудня 2007 року укладено договір поруки, відповідно до якого вона поручилась відповідати перед кредитором за виконання обов`язків позичальника як солідарний боржник.

Також 04 грудня 2007 року у забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ВАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за яким він зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання обов`язків позичальника як солідарний боржник.

Пунктом 13 договорів поруки передбачено, що зміни та доповнення до цих договорів вносяться тільки за згодою сторін у письмовому вигляді шляхом укладення відповідної додаткової угоди.

ОСОБА_1 свої обов`язки за кредитним договором належним чином не виконав.

Відповідно до наданого до суду першої інстанції розрахунку заборгованості станом на 23 березня 2016 року заборгованість позичальника перед банком становить 144 878,92 дол. США і складається з: 33 042,43 дол. США - заборгованість за кредитом; 46 152,21 дол. США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом; 65 684,28 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитом.

Позичальнику ОСОБА_1 та поручителям: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , банком 26 березня 2016 року направлені повідомлення про порушення зобов`язань за кредитним договором та наявність простроченої заборгованості у розмірі 145 257,51 дол. США, з вимогою погашення простроченої заборгованості. Вказана вимога залишена без задоволення.

З наданого суду позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що з 21 липня 2009 року позивачем запроваджено підвищену відсоткову ставку у розмірі 18 % річних.

Порядок підвищення кредитором відсоткової ставки встановлено у пункті 2.3.1 кредитного договору, де зазначено, що банк має право збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні. При цьому банк за 20 днів до вступу в силу зміненої відсоткової ставки направляє позичальникові письмове повідомлення про зміну відсоткової ставки, що містить графік погашення кредиту, відсотків і винагороди (додаток № 1 до даного договору), розрахований з урахування нової відсоткової ставки.

Відповідно до пункту 2.3.3 договору у разі неотримання від позичальника згоди на зміну відсоткової ставки за користування кредитом до дати вступу в силу зміненої відсоткової ставки, банк має право змінити умови договору - вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання зобов`язань за даним договором у повному обсязі шляхом надання повідомлення або розірвати договір у судовому порядку, або згідно зі статтею 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з наданням позичальнику повідомлення.

Банком подано до апеляційного суду уточнений розрахунок заборгованості, який проведений за відсотковою ставкою - 16 % річних, станом на 23 березня 2016 року сума боргу позичальника перед кредитором становить 72 407,62 дол. США, яка складається з: 30 556,09 дол. США - заборгованості за кредитом; 41 851,53 дол. США - заборгованості за процентами за користування кредитом, та пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитом - 930 374,69 грн.

Відповідно до повідомлень від 26 березня 2016 року, адресованих позичальнику та поручителю, банк вимагає сплатити прострочену заборгованість у розмірі 145 257,51 дол. США протягом п`яти календарних днів з моменту отримання цього повідомлення, а в разі несплати простроченої заборгованості у вищевказаний строк кредитор вимагає повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції.

Відповідно до реєстру згрупованих поштових відправлень - рекомендованих листів та фіскального чеку вказані повідомлення від 26 березня 2016 року були направлені на адресу позичальника та поручителів 04 травня 2016 року, проте докази отримання цих повідомлень відповідачами у матеріалах справи відсутні.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України, згідно з якою зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 20 листопада 2014 року.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 цього Кодексу).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що згідно з пунктами 2.2.2, 2.2.3 позичальник зобов`язався сплачувати відсотки за користування кредитом та здійснювати погашення кредиту відповідно до графіка погашення кредиту (додаток № 1).

Разом з тим, графіком погашення кредиту передбачено сплату щомісячних платежів у період з 04 січня 2008 року до 04 листопада 2014 року у розмірі 800 дол. США, а останній платіж 04 грудня 2014 року - 807,21 дол. США.

Встановлено, що починаючи з 05 грудня 2008 року позичальник почав прострочувати сплату чергових платежів.

Заперечуючи проти заявлених вимог, боржник вказував, що останній платіж за кредитним договором він здійснив 16 грудня 2010 року, а до суду з цим позовом банк звернувся 17 травня 2016 року.

Проте, апеляційний суд вказані доводи залишив поза увагою та не перевірив їх, відповідно, не спростував ці доводи належними та допустимими доказами.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Крім того, суд апеляційної інстанції не перевірив наданий позивачем розрахунок.

Разом з тим, встановлення цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Також апеляційний суд не перевірив належним чином доводи позичальника, що він не сплачував 05 січня 2011 року 0,36 дол. США та 23 жовтня 2012 року 0,94 дол. США з метою погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про переривання строку позовної давності, керуючись лише наданим банком розрахунком, без підтвердження квитанціями, касовими ордерами та іншими документами, що засвідчують здійснення платежів від 05 січня 2011 року та 23 жовтня 2012 року особисто ОСОБА_1 та визнання ним боргу, оскільки відповідач заперечував вчинення цих дій.

У мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції. Проте апеляційний суд пояснення відповідача залишив поза увагою, не спростував ці доводи належними та допустимими доказами.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача та відповідачів, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, оскаржувана ухвала апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Судові рішення у частині вирішення позовних вимог до поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 останніми не оскаржуються, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядаються.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська