КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 361/7540/17 Головуючий у суді І інстанції Радзівіл А.Г.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кулікової С.В., Олійника В.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тимошевської С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна, про стягнення заборгованості за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю., про стягнення заборгованості за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову зазначив, що 22 червня 2016 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якого відповідач позичила у нього грошові кошти у сумі 871 500 грн. 00 коп., що за курсом, встановленим НБУ на день укладення договору еквівалентно 35 000 доларів США 00 центів, на строк до 21 червня 2017 року. Договором позики передбачено, що повернення грошових коштів здійснюється відповідачем у м. Києві готівкою у національній валюті України в сумі, яка еквівалентна 35 000 доларів США 00 центів за курсом, встановленим НБУ на день здійснення платежу. Пунктом 3 договору та підписами сторін підтверджено, що сума позики отримана відповідачем від позивача до моменту підписання даного договору в повному обсязі. Позика була отримана, а вказаний договір укладений ОСОБА_1 як одним з подружжя в присутності її чоловіка ОСОБА_3 та в інтересах сім`ї, що створює обов`язки з повернення коштів для другого з подружжя, адже вони перебували у зареєстрованому шлюбі.

На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 22 червня 2016 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, згідно з яким остання передала в іпотеку належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,3435 га, без будь-яких забудов, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, Великодимерська селищна рада, кадастровий номер :05:009:0046, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.Договір іпотеки також був укладений за згодою чоловіка іпотекодавця - ОСОБА_3 .

Позивач зазначив, щопозичальником порушено умови взятого на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення суми позики в порядку і на умовах зазначених в договорі, його усні та письмові вимоги про повернення коштів та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки були проігноровані відповідачами.Вважає, що на підставі положень статей 536, 1048 ЦК України він має право на стягнення з відповідачів процентів за користування чужими коштами, розмір яких визначається на рівні облікової ставки НБУ. Крім того, у відповідності вимог статей 625, 1050 ЦК України відповідачі повинні сплатити йому 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання.

Посилаючись на викладене та з урахуванням збільшених позовних вимог ОСОБА_2 просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , як подружжя, на свою користь суму заборгованості в розмірі 1 043 363 грн. 42 коп. із яких: 912 328 грн. 80 коп. - сума заборгованості за договором позики, що еквівалентно 35 000 доларів США 00 центів за курсом, встановленим НБУ на день подання заяви про збільшення позовних вимог від 6 квітня 2018 року; 100 368 грн. 67 коп. - відсотки за користування чужими грошовими коштами за договором позики, починаючи з 22 червня 2016 року по 6 квітня 2018 року; 21 595 грн. 95 коп. - 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з 22 червня 2017 року по 6 квітня 2018 року, 8 320 грн. 00 коп. судових витрат у вигляді судового збору та 750 грн. 00 коп. понесених витрат на експертну оцінку.

У рахунок погашення заборгованості за договором позики просив звернути стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку площею 0,3435 га, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, Великодимерська селищна рада, кадастровий номер :05:009:0046, шляхом надання йому права у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», укладати договори купівлі-продажу предмета іпотеки будь-якій іншій особі на підставі іпотечного договору від свого імені, як іпотекодержателя, із наданням усіх повноважень продавця предмета іпотеки та без необхідності отримання для цього не менше мінімальної ринкової вартості предмета іпотеки у сумі 168 860 грн. 00 коп., визначеною на підставі звіту про експертну оцінку від 12 вересня 2017 року.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 965 593 грн. 11 коп. за договором позики від 22 червня 2016 року, що складається із: основного боргу в розмірі 35 000 доларів США 00 центів, що еквівалентно 913 699 грн. 95 коп.; 3 % річних в розмірі 51 893 грн. 16 коп.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, складом угідь-рілля площею 0,3435 га, без будь-яких забудов, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, Великодимерська селищна рада, кадастровий номер :05:009:0046, у межах, які зазначені в плані меж земельної ділянки, та яка належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі розпорядження Броварської РДА № 1036 від 16 липня 2012 року та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 683159, виданого 28 серпня 2012 року Управлінням Держкомзему у Броварському районі Київської області, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 22782, в рахунок погашення за договором позики, укладеного 22 червня 2016 у сумі 965 593 грн. 11 коп. шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною, що визначена згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, складом угідь-рілля площею 0,3435 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Броварський район, Великодимерська селищна рада, складеного ТОВ «Експерт пройм» від 12 вересня 2017 року у сумі 168 860 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 8 320 грн. 00 коп. та витрати пов`язані з розглядом справи в розмірі 3 500 грн. 00 коп.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності порушення позичальником умов договору позики та вважав, що з нього на користь позикодавця підлягає стягненню заборгованість, яка виникла внаслідок неналежного виконання зобов`язань за цим договором, а також 3 % річних за порушення грошового зобов`язання.

Суд зазначив, що задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим кредитним договором у разі, якщо заборгованість за кредитом не погашена. Тому суд дійшов висновку, що задоволення вимог за основним зобов`язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може бути наслідком подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Совершенного Р.П. звернулася з апеляційною скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, що вимоги позивача грунтуються на припущеннях, оскільки ним не надано жодного доказу на підтвердження реальності договору, моменту укладення договору та факту передачі коштів. Судом не дотримано процесуального законодавства, оскільки рішення ухвалено на підставі позовної заяви, що подана без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України, тому така позовна заява підлягала залишенню без розгляду з підстав, визначених у пункті 8 статті 257 ЦПК України. Посилання позову на вартість предмета іпотеки згідно експертної грошової оцінки є безпідставними та недобросовісними, оскільки, позивачем в односторонньому порядку змінюється одна з основних умов договору іпотеки - ціна договору. Одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення боргу, призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові. Крім цього, судом першої інстанції за власною ініціативою змінюються умови договору позики від 22 червня 2016 року, укладеного між сторонами, адже з відповідача стягнуто відсотки, сплата яких договором не передбачена.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, відповідно до наведеної норми рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку лише в частині частково задоволених вимог позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 22 червня 2016 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладеного договір позики у простій письмовій формі.

Згідно пункту 1 договору позики, позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 871 500 грн. 00 коп., що за курсом, встановленим НБУ на день укладення цього договору, еквівалентно 35 000 доларів США 00 центів, та зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів не пізніше 21 червня 2017 року включно.

У разі, якщо на момент виконання зобов`язання за даним цивільно-правовим договором, НБУ буде змінено курс долара США до гривні, сторони домовились про те, що ціна даного договору в гривнях буде еквівалентною 35 000 доларів США 00 центів, на день виконання зобов`язання за цим договором.

Пунктом 2 договору позики встановлено, що сплата відсотків за цим договором не передбачається.

В пунктах 3, 7 договору позики вказано, що сума позики, встановлена в пункті 1 даного договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору у повному обсязі. Позика вважається повернутою в момент повернення всієї суми позики.

За пунктом 5 договору позики, позичальник довів до відома позикодавця, що її чоловік ОСОБА_3 згоден на укладення цього договору та на подальше передання нерухомого майна як забезпечення виконання зобов`язань за цим договором в іпотеку.

Повернення грошових коштів здійснюється у м. Києві готівкою у національній валюті України в сумі, яка еквівалентна 35 000 доларів США за курсом, встановленим НБУ на день здійснення платежу. Тобто, у разі зміни курсу продажу долару США НБУ на день здійснення платежу, сума позики, яка підлягає поверненню у гривнях коригується пропорційно такій зміні курсу (пункт 6 договору позики).

В пункті 9 договору позики визначається, що з метою виконання зобов`язань за цим договором після укладення цього договору буде укладено договір іпотеки, відповідно до якого позичальник - ОСОБА_1 передає в іпотеку позикодавцю належне їй нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,3435 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, складом угідь - рілля, кадастровий номер :05:009:0046, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, Великодимерська селищна рада.

Відповідно до пункту 10 договору позики, у випадку повернення суми позики, визначеної в пункті 1 даного договору, позичальником готівкою, позикодавець зобов`язаний видати позичальнику заяву, справжність підпису на якій повинна бути засвідчена нотаріально, про одержання суми позики в повному обсязі або частково. Після повного виконання зобов`язання позичальником за даним договором позикодавець зобов`язується також передати позичальнику примірник даного договору.

В пункті 12 договору позики сторони також ствердили один одному та повідомили усім зацікавленим у тому особам, що у момент укладення цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) ними керувати; однаково розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; володіють українською мовою, що дало їм можливість правильно та однозначно зрозуміти та тлумачити цей договір; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається ними у відповідністю зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психологічного тиску; договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).

22 червня 2016 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, згідно з яким іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язань, що випливають з вищевказаного договору позики передає іпотекодержателю, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку та на умовах визначених цим договором, нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,3435 га, без будь-яких забудов що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, Великодимерська селищна рада, кадастровий номер :05:009:0046, у межах, які зазначені в плані меж земельної ділянки, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, складом угідь - рілля, яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії № ЯМ № 683159, виданого 28 серпня 2012 року Управлінням Держкомзему у Броварському районі Київської області.

Відповідно до пункту 1.2. договору іпотеки вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем та складає 871 500 грн. 00 коп.

Цей договір укладено за згодою чоловіка іпотекодавця - ОСОБА_3 справжність підпису якого на відповідній заяві про згоду засвідчена 22 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. за реєстровим № 681.

В пункті 3.2. договору іпотеки передбачено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником зобов`язань в цілому або в частині, а також у інших випадках, передбачених цим договором, договором позики або чинним законодавством, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в порядку, передбаченому цим договором та чинним законодавством.

Іпотекодержатель вправі задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги, передбачені договором позики у повному обсязі. Цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання зобов`язань сторін за цим договором (пункти 3.1., 7.1. договору іпотеки).

У зв'язку з не повернення у встановлений строк отриманих коштів, 25 червня 2017 року ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення зобов`язання за договором позики від 22 червня 2016 року, попередивши про наслідки невиконання зобов`язання. Вказану вимогу ОСОБА_1 отримала 27 червня 2017 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

ТОВ «Експерт Прайм» в особі директора Швирьова В.В., який діяв на підставі сертифіката суб`єкта оціночної діяльності № 855/17 від 28 серпня 2017 року, згідно договору № 2434 від 12 вересня 2017 року про оцінку, була проведена незалежна оцінка земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Київська область, Броварський район, Великодимерська селищна рада, відповідно до якої ринкова вартість об`єкта оцінки складає 168 860 грн. 00 коп.

Так, поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Таким чином, установивши, що укладений між сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання.

Наявний в матеріалах справи договір позики, містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення, що становить основний зміст та істотні обставини позичкового зобов`язання, передбаченого частиною першою статті 1046 ЦК України і є належним доказом укладення між сторонами позики вищевказаної грошової суми.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що під час укладення договору позики були дотримані вимоги частини першої статті 1047 ЦК України щодо його письмової форми і що підписання позичальником цього договору посвідчує передання їй позикодавцем визначеної грошової суми та є правом, а не обов`язком сторін договору позики.

При цьому, наявність оригіналу примірника договору позики у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України та пункту 10 цього договору свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України (частина перша статті 1050 ЦК України).

У частині другій статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У частині другій статті 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Положення чинного законодавства (статті 192, 524, 533 ЦК України) хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 4 липня 2011 року № 3-62гс11, від 7 жовтня 2014 року № 3-133гс14).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з урахуванням наведених норм закону та належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку, що відповідачем ОСОБА_1 порушено зобов`язання щодо своєчасного повернення боргу за договором позики, а тому з неї на користь позивача підлягають до стягнення грошові кошти в сумі, яка дорівнює загальному розміру основного зобов`язання, а саме 913 699 грн. 95 коп., що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення суду становило 35 000 доларів США 00 центів (1 долар = 26,105713 грн.)

Крім того, позивач має право вимагати стягнення з відповідача 3 % процентів річних від простроченої суми грошового зобов`язання за весь час прострочення сплати боргу, тобто з 22 червня 2017 року по 14 травня 2019 року, що в даному випадку складає 51 893 грн. 16 коп.Вищевказана сума були вирахувана судом першої інстанції, а її розмір не оспорюється сторонами в апеляційному порядку.

Доводи ОСОБА_1 про безгрошовість позики, про що свідчать її пояснення, як свідка, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції .

Так, у абзаці 2 частини першої статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вказане свідчить, що показання свідків не можуть бути допустимим доказом безгрошовості позики, інших доказів (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису тощо), які відповідно до положень статей 218, 1051 ЦК України, можуть підтвердити ці обставини відповідачем не надано.

Крім того, відповідач презумпцію правомірності правочину, встановлену в статті 204 ЦК України, не спростувала, договір позики не оспорювала як по суті, так і у зв`язку з доводами про їх безгрошовість.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не дотримано процесуального законодавства, оскільки рішення ухвалено на підставі позовної заяви, що подана без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України, не заслуговують на увагу як безпідставні.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява ОСОБА_2 була отримана судом першої інстанції 8 грудня 2017 року, тобто до набрання чинності 15 грудня 2017 року Закону України № 2147-VII, яким було внесено зміни до ЦПК України.

За пунктом 11 Перехідних положень ЦПК України заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу;

Посилання апеляційної скарги на те, що судом за власною ініціативою змінюються умови договору позики з огляду на те, що з відповідача стягнуто відсотки, сплата яких договором не передбачена, також не приймаються до уваги колегії суддів, адже стягнення вказаної суми відбулося поза строком безоплатного користування коштами, а за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування на суму боргу трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Ухвалюючи рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу з прилюдних торгів, суд обґрунтовано вважав, що підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені у статтях 589 - 591 ЦК України та у статтях 7, 12, 33 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до цих норм такими підставами є порушення іпотекодавцем умов іпотечного договору, невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов'язання.

У пункті 2.1.3. договору іпотеки сторони погодили, що у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань, а також в інших випадках, передбачених цим договором, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством.

Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого статтею 16 ЦК України. Для зміни способу виконання судового рішення необхідним є з`ясування питання чи не призведе така зміна способу виконання до зміни первісно обраного позивачем способу захисту своїх прав та інтересів, оскільки змінюючи спосіб виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті (правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 у справі №6-1829цс15).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач уточнив позовні вимоги в частині способу звернення стягнення на майно згідно договору іпотеки від 22 червня 2016 року та обрав способом захисту своїх прав та інтересів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах, з визначенням початкової ціни у розмірі, яка визначена у висновку про вартість об'єкта оцінки станом на 12 вересня 2017 року, визначеного ТОВ «Експерт Прайм» в розмірі 168 860 грн. 00 коп.

За змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання як такого, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Забезпечувальне зобов`язання має похідний характер, а не альтернативний основному.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 3 лютого 2016 року № 6-1080 цс 15.

Суд першої інстанції зазначене врахував, належним чином перевірив доводи сторін тавстановивши фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню.

За вимогами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

За змістом частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Велика Палата Верхового Суду у своїй постанові від 21 березня 2018 року № 14-11цс18 дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії лише незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визначення способу реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, визнавши початкову ціну продажу предмету іпотеки згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, складеного 12 вересня 2017 року ТОВ «Експерт Прайм» в розмірі 168 860 грн. 00 коп., що не позбавляє відповідача можливості під час проведення виконавчих дійзаявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж та, що зазначена в резолютивній частині рішення суду.

Таким чином посилання апеляційної скарги на невідповідність вартості предмета іпотеки визначеній сторонами її вартості в самому договорі іпотеки та фактичного подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові, є необґрунтованими та такими, що не можуть слугувати належною підставою для скасування ухваленого судом рішення про часткове задоволення позову про стягнення заборгованості за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, крім випадків, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

С.В. Кулікова