Справа № 689/2211/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року смт. Ярмолинці

Ярмолинецький районний суд Хмельницької області у складі:

головуючого - судді Кульбаби А.В.,

з участю: секретарів судового засідання Білоус Г.В.,

ОСОБА_1 Т.В., Фурман Н.Л.,

представника позивача ОСОБА_2 ,

позивача ОСОБА_3 ,

представника відповідачів, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , адвоката Говорецького Г.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суду в смт. Ярмолинці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Солобковецької сільської ради Ярмолинецького району, третя особа Комунальне підприємство «Ярмолинецьке бюро технічної інвентаризації» про скасування свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок та визнання за позивачем права власності на 1/4 частки житлового будинку,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про скасування свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, визнання за позивачем права власності на ј частину житлового будинку. В позові зазначив, що домоволодіння по АДРЕСА_1 належало до колгоспного двору, головою якого був його колишній тесть, ОСОБА_4 . Факт належності спірного домоволодіння до колгоспного двору підтверджується довідками та виписками з по господарських книг за 1991-1995 роки. 30 жовтня 2002 року виконавчим комітетом Солобковецької сільської ради Ярмолинецького району рішенням № 52 було визнано право особистої власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 за головою двору, ОСОБА_4 . На підставі вказаного рішення 29.11.2002р. Солобковецькою сільською радою Ярмолинецького району виготовлено та видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок. Про вказані факти він дізнався лише 9 жовтня 2018 року, коли його представник звернулася із запитом до Ярмолинецького БТІ. Зазначає, що, виходячи із принципу рівності часток, кожному із них належить на праві власності 1/5 частина домоволодіння. Всі вони були зареєстровані за вказаною адресою ще в 1992 році. Стверджує, що відповідач ОСОБА_4 мав би звернутися із позовною заявою про визнання за ним права власності на житловий будинок до суду, а не до ОСОБА_7 .

21 грудня 2018 року позивач подав до суду уточнену позовну заяву, в якій зазначив, що у відповідності до вимог ст. ст. 12, 17 Закону України «Про власність» та ст. 62 СК України він має право на ј частку у житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами. Остаточно просив суд скасувати свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок та визнати за ним право власності на ј частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

До закінчення підготовчого судового засідання відповідачі, ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , подали відзив на позовну заяву, в яких зазначили, що позовні вимоги позивача не визнають. Позивач помилково вважає домоволодіння, на частку в якому він претендує, колгоспним двором, оскільки поняття колгоспний двір припинено ще 15 квітня 1991 року із введенням в дію Закону України «Про власність». У позивача не виникло право власності на майно колгоспного двору через те, що до 15 квітня 1991 року він не став його членом, а тому не набув права власності на частку у колгоспному дворі, оскільки в шлюб із ОСОБА_8 вступив лише 04.09.1993р., тобто більше як через два роки після припинення колгоспного двору. Тому вимоги позивача про визнання за ним права власності на ј частки житлового будинку як за колишнім членом колгоспного двору є безпідставними, оскільки він членом колгоспного двору не був.

Відповідачем ОСОБА_4 також подана заява про застосування позовної давності, в якій зазначив, що позивач по справі був зареєстрований за спільною адресою проживання з 1992 року, знав, кому належить спірне майно, крім того, він мав можливість отримати відомості про те, кому і на підставі яких документів належить це майно. Оскаржуване свідоцтво про право власності на жилий будинок видане 29 листопада 2002 року. Проте позивач проігнорував свою можливість, не вчиняв жодних дій для отримання документації та ознайомлення з нею і, таким чином, без поважних причин пропустив трирічний строк позовної давності. Просив застосувати до даних правовідносин позовну давність і відмовити позивачу у задоволенні позову (а.с. 33).

Ухвалою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 6 грудня 2018 року до участі у справі залучено співвідповідача Солобковецьку сільську раду Ярмолинецького району (Том № 1 а.с. 40-41).

Ухвалою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 21 грудня 2018 року до участі у справі залучено співвідповідачів - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (Том № 1 а.с. 57-58).

Ухвалою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 30 липня 2019 року по справі було призначено судову оціночно-будівельну експертизу (а.с. 193-196).

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 5 вересня 2019 року ухвалу Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 30 липня 2019 року про призначення експертизи скасовано (а.с. 227-228).

Ухвалою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 18 грудня 2019 року у задоволенні клопотання представника позивача про призначення по справі судової оціночно-будівельної експертизи відмовлено.

Під час розгляду справи по суті допитаний в якості свідка, позивач ОСОБА_3 , показав суду, що він проживав разом із бувшою дружиною та її батьками в будинку АДРЕСА_1 . Він вселився у стару хату без добудов. За період шлюбу ним побудовано кухню, баню та гараж. Будівництво проводилося за спільні із дружиною грошові кошти. Батьки дружини фінансову допомогу не надавали взагалі, лише мати дружини готувала їсти. В той час він працював на пилорамі в Райагробуді, також працював заготовлювачем молока. Зокрема, він разом із дружиною на початку 2000 років здійснили добудову до житлового будинку (будували 2-3 роки), в 2006 році побудували гараж.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що житловий будинок належить до колгоспного двору. За час перебування позивача та відповідача, ОСОБА_8 , у шлюбі майно (житловий будинок) значно збільшилось у вартості. Так, позивачем зроблено добудову до житлового будинку, побудовано гараж, залита підлога, тобто збільшилась вартість житлового будинку батьків його колишньої дружини.

Представник відповідачів адвокат Говорецький Г.Б., заперечив проти задоволення позову, суду пояснив, що домоволодіння існувало до того, як туди прийшов проживати позивач. Зокрема, житловий будинок був побудований в 1991 році. Гараж будувався виключно за грошові кошти відповідачів (батьків). Подружжя Тарасевичів вели підсобне господарство. В житловому будинку робили ремонт за свої грошові кошти, ОСОБА_3 грошових коштів не надавав. Зазначив, що колгоспний двір припинив існування в 1991 році, в 1992 році позивач був зареєстрований в житловому будинку, а в 1993 році укладено шлюб. Позивачем не надано суду доказів того, що він дізнався про реєстрацію права власності на житловий будинок за ОСОБА_4 в 2018 році. Також вказав, що позивач не надав суду жодних належних і допустимих доказів фінансування участі у збільшенні вартості майна.

Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а ч. 2 ст. 12; ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що згідно копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 1 березня 1972 року ОСОБА_9 , яка діє від імені останнього члена колгоспного двору, ОСОБА_10 , продала, а ОСОБА_4 купив належний ОСОБА_10 жилий будинок, що знаходиться в с. Солобківці, жила площа якого становить 20 кв.м. (а.с. 87).

30 жовтня 2002 року Виконавчим комітетом Солобковецької сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області за № 52 прийнято рішення про визнання права особистої власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 (а.с. 11).

29 листопада 2002 року ОСОБА_4 Солобковецькою сільською радою Ярмолинецького району Хмельницької області видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, згідно якого жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_4 на праві особистої власності (а.с. 9-10).

З матеріалів інвентаризаційної справи на домоволодіння АДРЕСА_1 вбачається, що житловий будинок був побудований в 1991 році (Том № 1 а.с. 135, 144).

У відповідності до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Так, позивач та його представник не надали суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, згідно якого жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_4 на праві особистої власності, що видане 29 листопада 2002 року Солобковецькою сільською радою Ярмолинецького району Хмельницької області, порушує права, свободи чи законні інтереси позивача.

Твердження позивача та його представника про те, що домоволодіння АДРЕСА_1 належить до суспільної групи «колгоспний двір», жодними належними і допустимими доказами не підтверджені.

Зокрема, як вбачається з виписки з погосподарської книги житлового будинку АДРЕСА_1 (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) за 1991-1995 рр., що досліджена судом, суспільна група господарства станом на 01.01.1991р. «робітники». Крім цього, позивач не надав суду доказів того, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 працювали в колгоспі та були колгоспниками.

Не надано доказів позивачем та його представником на підтвердження своїх доводів про те, що за час шлюбу позивача ( ОСОБА_3 ) і відповідача ( ОСОБА_6 ) майно дружини істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок особистих трудових та грошових затрат позивача.

Так, як встановлено судом, домоволодіння по АДРЕСА_1 , не було колгоспним двором і, відповідно, відповідач, ОСОБА_6 не була членом колгоспного двору. Отже, як стверджує позивач, відповідачу не належала на праві спільної власності будь-яка частка вказаного домоволодіння.

У зв`язку із наведеним, хибним є посилання позивача та його представника на застосування судом вимог ст. ст. 60, 62, 70 Сімейного кодексу України.

Не доведено в судовому засіданні жодними належними, допустимими і достовірними доказами і та обставина, що позивач входив до складу сім`ї відповідачів і брав активну участь у його придбанні (добудові) тощо.

Та обставина, що позивач ОСОБА_3 був зареєстрований в одному домоволодінні разом із відповідачами, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , з 1992 року не свідчить про те, що він входив до їхньої сім`ї.

Допитана в якості свідка в судовому засіданні відповідач, ОСОБА_5 , повідомила суду, що разом із чоловіком в 1972 році вони придбали стару хату. Оскільки вони займалися садівництвом (в них був садок, вони заготовляли сухофрукти), тому назбирали грошові кошти і поруч із старим будинком за 5 років вибудували новий. Згодом вони проводили ремонт домоволодіння, їм допомагав проводити будівельні роботи сусід ОСОБА_11 . Особисто вона давали грошові кошти позивачу, щоби він розраховувався із робітниками за виконану роботу. Будівельні матеріали також купувалися за їхні гроші. Позивач свої грошові кошти не вкладав та додому не приносив, також ОСОБА_3 не допомагав по ремонту.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач, ОСОБА_4 , суду показав, що в 1972 році він придбав старий житловий будинок і за 5 років поруч побудував новий будинок, хлів та літню кухню. Після весілля доньки будували гараж, зокрема, допомагали будувати сусіди, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Вони з дружиною давали грошові кошти ОСОБА_3 і той розраховувався із робітниками.

Так, в судовому засіданні жоден із допитаних свідків не підтвердив внесення позивачем конкретної суми грошових коштів в будівництво домоволодіння, тобто у збільшення вартості домоволодіння.

Зокрема, свідок ОСОБА_11 зазначив, що при будівництві господарських споруд та добудов позивач був підсобником, також надавав грошові кошти на добудови. Будівництво гаража, паркану, кухні в житловому будинку проводилося в 2000-х роках. Грошові кошти давали порівну і позивач, і відповідачі. Свідок ОСОБА_12 повідомив, що за допомоги позивача побудували гараж і літню кухню, а також добудували веранду. ОСОБА_11 проводив кладку цегли, а він та ОСОБА_3 допомагали йому. Свідок ОСОБА_13 показала, що ОСОБА_3 допомагав добудовувати до житлового будинку веранду. Свідок ОСОБА_14 ствердила суду, що житловий будинок, сарай та літня кухня були побудовані до одруження Поварів (до 1993 року), а добудова до житлового будинку і веранда після одруження (після 1993 року). Свідок ОСОБА_15 суду повідомила, що веранда та літня кухня були побудовані до одруження Поварів, а гараж допомагав будувати позивач.

Суд не бере до уваги та розцінює критично показання з цього приводу позивача ОСОБА_3 , допитаного в якості свідка, оскільки він є зацікавленою особою, і, крім цього, він не зміг ствердно пояснити, яку саме суму грошових коштів він інвестував у будівництво зазначених господарських будівель, споруд та допоміжних приміщень.

Не надано позивачем та його представником і жодних належних та допустимих доказів того, що господарські будівлі та добудови до житлового будинку побудовані після 1991 року.

Як вбачається з оціночного акту домоволодіння та технічного опису основної будівлі на всіх об`єктах вказано рік будівництва 1991 (а.с. 135, 144 Том № 1).

Згідно із припису частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, письмові докази будівництва домоволодіння до 1991 року не можуть бути спростовані показаннями свідків, які, до того ж, є суперечливими.

Не підлягає застосуванню і зазначені в позовній заяві статті 12, 17 Закону України «Про власність», оскільки позивач не входив до складу сім`ї ОСОБА_16 та зазначений будинок не належав до суспільної групи господарства «колгоспний двір».

Не підлягає задоволенню заява відповідача ОСОБА_4 про застосування позовної давності, оскільки суд прийшов до переконання про недоведеність позовних вимог позивача.

Так, у відповідності до припису абз. 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 77-83, 89, 258-259, 263-265 ЦПК України,

вирішив:

У задоволенні позову відмовити повністю.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Хмельницького апеляційного суду через Ярмолинецький районний суд Хмельницької області на протязі 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 26 грудня 2019 року.

Суддя А.В. Кульбаба