Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 202/2994/16-ц

провадження № 61-13599св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В.В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Індустріальна районна рада у м. Дніпропетровську,

позивач - ОСОБА_5,

представник позивача - Спасова Івета Григорівна,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_7,

треті особи: Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ПетренкоКатерина Володимирівна, Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_7,

представник позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_10,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_5,

третя особа за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником Спасовою Іветою Григорівною, на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року у складі судді Мороза В. П. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Індустріальної районної ради у м. Дніпропетровську з позовом про визнання договору дійсним, встановлення факту спільного проживання однією сім'єю, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що за життя ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, належало на праві власності домоволодіння на АДРЕСА_1, яке розташоване на земельній ділянці площею 400 кв. м.

Стверджував, що з лютого 2009 року разом з ОСОБА_11 проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, вирішували побутові питання, а 13 вересня 2015 року уклали договір довічного утримання. Згідно із зазначеним договором ОСОБА_11 передала йому у власність належне їй домоволодіння, а він зобов'язувався довічно утримувати її, піклуватися про неї, надавати кошти та нести витрати з утримання будинку. При цьому сторони домовилися нотаріального посвідчити договір протягом місяця з моменту його підписання, однак ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 померла та договір посвідчено не було.

ОСОБА_4 вважав себе спадкоємцем четвертої черги за законом ОСОБА_11, оскільки не менше п'яти років до відкриття спадщини проживав з померлою однією сім'єю. Однак, звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю факту його родинних відносин з померлою.

На підставі викладеного просив визнати дійсним договір довічного утримання (догляду) від 13 вересня 2015 року, укладений між ним та ОСОБА_11; встановити факт проживання однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини його та ОСОБА_11, померлої у 2015 році; визнати за ним право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 разом з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку, на якій знаходиться це майно, площею 400 кв. м., як за спадкоємцем четвертої черги за законом; зобов'язати відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради або будь-якого приватного нотаріуса зареєструвати за ним право власності на зазначене майно без зазначення кадастрового номеру цієї земельної ділянки.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано дійсним договір довічного утримання (догляду) від 13 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_4

Встановлено факт проживання однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини ОСОБА_4 з ОСОБА_11

Визнано за ОСОБА_4 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 разом з господарськими будівлями та спорудами, яке складається з: літ. А-1 - житловий будинок загальною площею 46,1 кв. м, житловою - 24,5 кв. м; літ. Б, В, Г, Д, Е - сараї; літ. Ж - убиральня, №1-6, І - споруди, які розташовані на земельній ділянці площею 400 кв. м, як за спадкоємцем четвертої черги за законом.

Зобов'язано відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради або будь-якого приватного нотаріуса зареєструвати за ОСОБА_4 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1, разом з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на земельній ділянці площею 400 кв. м, без визначення кадастрового номеру цієї земельної ділянки.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2016 року заяву ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення задоволено.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2016 року скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

У липні 2016 року ОСОБА_5 звернулася з позовом, який у серпні 2016 року уточнила, до ОСОБА_4, ОСОБА_7, треті особи: Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М. М., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В., Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю, визнання спадкоємцем, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що з жовтня 2000 року ОСОБА_5 проживала разом з матір'ю свого померлого чоловіка ОСОБА_11 в будинку АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_11 на праві власності, вони вели спільне господарство, піклувалися та підтримували одна одну.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 померла, після чого відкрилася спадщина на належне їй майно. Заповіт померла не складала, інших спадкоємців не мала.

Зазначала, що як спадкоємець четвертої черги за законом звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11, однак нотаріус прийняла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з невстановленням факту того, що спадкоємець та спадкодавець проживали однією сім'єю не менш як п'ять років до моменту відкриття спадщини.

Крім того, позивач посилалася на те, що 06 липня 2016 року їй стало відомо, що ОСОБА_4 зареєстрував за собою право власності на спірний будинок АДРЕСА_1 на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2016 року як спадкоємець четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_11 08 липня 2016 року зазначене заочне рішення скасовано судом першої інстанції за результатами його перегляду, однак, незважаючи на це, 29 липня 2016 року ОСОБА_4 відчужив ОСОБА_7 Ѕ частину спірного будинку, а 03 серпня 2016 року - іншу Ѕ частину шляхом укладення двох договорів купівлі-продажу.

На підставі викладеного ОСОБА_5 просила: встановити факт її спільного проживання однією сім'єю зі спадкодавцем ОСОБА_11 з 2000 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2; визнати її спадкоємицею четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2; визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1 разом з господарськими будинками та спорудами, яке складається з: літ. А - 1 - житловий будинок загальною площею 46,1 кв. м., житловою - 24,5 кв. м; літ. Б - літня кухня; літ. В - сарай; літ. Г - сарай; літ. Д - сарай; літ Є - сарай; літ. Ж - убиральня; огорожа № 1-7, I - мостіння, які розташовані на земельній ділянці площею 400 кв.м, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К. В. 29 липня 2016 за № 1217, зі скасуванням державної реєстрації права власності ОСОБА_7 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 15715533, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01; визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини зазначеного домоволодіння, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К. В. 03 серпня 2016 року за № 1251, зі скасуванням державної реєстрації права власності ОСОБА_7 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 15812352, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01; визнати за нею право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 разом з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_11

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2016 року справи за позовом ОСОБА_5 та за позовом ОСОБА_4 об'єднано в одне провадження.

У листопаді 2016 року ОСОБА_7 звернувся з позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що на підставі укладених з ОСОБА_4 договорів купівлі-продажу є власником домоволодіння АДРЕСА_1, однак ОСОБА_5 чинить йому перешкоди у користуванні цим майном, оскільки забрала ключі від будинку, а будинок здала в оренду.

Крім того, ОСОБА_7 стверджував, що є добросовісним набувачем спірного домоволодіння.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року позов ОСОБА_4 до Індустріальної районної ради у м. Дніпропетровську про визнання договору дійсним, встановлення факту спільного проживання однією сім'єю, визнання права власності в порядку спадкування за законом залишено без розгляду в зв'язку з неявкою належним чином повідомленого позивача в судові засідання та неповідомлення про причини такої неявки, а також відсутністю заяв про розгляд справи за його відсутності.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено.

Усунуто ОСОБА_7 перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 400 кв. м, опис об'єкта нерухомого майна: А-1 - житловий будинок, загальною площею 46,1 кв. м, житловою площею - 24,5 кв. м, а-1 - прибудова, а - ганок, Б - літня кухня, В - сарай, Д - сарай, Г - сарай, Е - сарай, Ж - убиральня, № 1-7, І - споруди - огорожа, хвіртка, замощення, які вчиняються ОСОБА_5

Вирішено питання судового збору.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів для підтвердження факту її проживання однією сім'єю з померлою ОСОБА_11, навпаки пояснення свідків та наявні в матеріалах справи докази спростовують доводи її позовної заяви.

З приводу позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсними укладених ОСОБА_4 та ОСОБА_7 договорів купівлі-продажу, в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій зазначено, що такі вимоги є безпідставними, оскільки пред'явлені до ОСОБА_7, який є добросовісним набувачем спірного майна.

При цьому суд апеляційної інстанції посилався на те, що за позовними вимогами про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та визнання права власності на спірне майно ОСОБА_5 не є належним позивачем, оскільки не є спадкоємицею померлої ОСОБА_11

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що належним ОСОБА_7 майном безпідставно користується ОСОБА_5, що є підставою для усунення перешкод у користуванні майном.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що зазначені в апеляційній скарзі ОСОБА_4 доводи розглянуті судом під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_5, що відповідно до частини п'ятої статті 370 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У березні 2018 року ОСОБА_5 через представника Спасову І. Г. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не розглянули клопотань ОСОБА_5 про витребування доказів, подані до суду 11 серпня 2016 року та 14 лютого 2017 року, а також про дослідження письмових доказів, подане 25 серпня 2016 року. При цьому суди неповно та вибірково дослідили докази та доводи сторін у справі, безпідставно відмовили у повторному допиті ОСОБА_5, у зв'язку з чим дійшли до неправильних висновків щодо факту спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_5 та померлої ОСОБА_11, а також висновків про те, що ОСОБА_7 є добросовісним набувачем спірного майна.

У касаційній скарзі також зазначено, що відчуження ОСОБА_4 спірного домоволодіння відбулося після скасування судового рішення, на підставі якого він набув права власності на це майно, а тому оспорювані договори купівлі-продажу суперечать ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та інтересам ОСОБА_5 При цьому висновки судів про те, що ОСОБА_7 є добросовісним набувачем спірного майна, є помилковими, оскільки ОСОБА_7 не надав належних та допустимих доказів того, що він не міг знати про відсутність у ОСОБА_4 права відчуження цього майна та вжив усіх заходів для з'ясування права продавця на відчуження майна. Крім того, матеріали справи містять докази того, що 21 грудня 2015 року ОСОБА_4 видав на ім'я ОСОБА_7 нотаріально посвідчену довіреність, що підтверджує факт їх знайомства та довірливих стосунків між ними.

Водночас вказано, що у зв'язку з неправильним встановленням обставини про те, що ОСОБА_7 є добросовісним набувачем, суди дійшли помилкового висновку, що порушені права ОСОБА_5 не підлягають захисту з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України, та безпідставно вважали, що спосіб захисту у даній справі можливий лише шляхом подання віндикаційного позову. На момент пред'явлення позову ОСОБА_5 не була власником спірного майна та просила визнати за нею право власності на це майно, а не витребувати його з чужого незаконного володіння. Тобто ОСОБА_5 обрала передбачений частиною другою статті 16 ЦК України спосіб захисту порушених прав шляхом визнання права та визнання правочину недійсним.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У травні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_7 на касаційну скаргу.

У відзиві ОСОБА_7 посилався на те, що, суди першої та апеляційної інстанцій, вивчивши пояснення свідків та дослідивши докази у справі, дійшли правильних висновків про те, що ОСОБА_5 не проживала з померлою ОСОБА_11 протягом останніх п'яти років до дня її смерті, а тому не має жодних прав на спірне майно. При цьому касаційна скарга не містить будь-яких обґрунтувань та посилань на конкретні порушення судів щодо порядку дослідження доказів, які б вплинули на факт визнання ОСОБА_5 такою, що проживала з померлою ОСОБА_11 протягом останніх п'яти років до дня її смерті.

З приводу доводів касаційної скарги про відсутність процесуальних рішень за результатами розгляду клопотань ОСОБА_5 про витребування доказів у відзиві зазначено, що докази, які просила витребувати позивач, стосуються обставин, які сторонами визнаються та не заперечуються; витребування цих доказів не вплинуло б на вирішення спору по суті.

Також вказано, що твердження ОСОБА_5 про неповне дослідження судами деяких доказів у справі є недостовірними, оскільки зазначені в касаційній скарзі докази були проаналізовані судами першої та апеляційної інстанцій, їм надана відповідна оцінка.

Водночас ОСОБА_7 стверджував, що приватний нотаріус, яка посвідчувала оспорювані договори купівлі-продажу, не виявила будь-яких підстав для відмови у вчиненні нотаріальних дій, отже покупець вжив всіх заходів для з'ясування наявності у ОСОБА_4 права на відчуження спірного майна та є добросовісним набувачем. При цьому вказував, що про існування ухвали суду, якою скасовано рішення, на підставі якого ОСОБА_4 набув права власності на спірне майно, не знав та не міг знати, оскільки вона відсутня в єдиному державному реєстрі судових рішень.

Крім того, зазначав, що ОСОБА_5 зловживає своїми процесуальними правами з метою затягування розгляду справи та вступила в злочинну змову з ОСОБА_4 для заволодіння спірним домоволодінням незаконним шляхом.

На підставі викладеного ОСОБА_7 просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 20 вересня 1985 року ОСОБА_12 та ОСОБА_13 уклали шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_13 помер.

ОСОБА_13 був сином ОСОБА_11

ОСОБА_11 проживала у будинку АДРЕСА_1, який належав їй на праві власності.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 померла.

29 липня 2016 року ОСОБА_7 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петренко К. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1217, на підставі якого ОСОБА_7 набув у власність Ѕ частину жилого будинку АДРЕСА_1, розташовані на земельній ділянці площею 400 кв. м; опис об'єкта нерухомого майна: А-1 - житловий будинок, загальною площею 46,1 кв. м, жилою площею 24,5 кв. м, а-1 - прибудова, а - ганок, Б - літня кухня, В - сарай, Д - сарай, Г - сарай, Е - сарай, Ж - убиральня, № 1-7, І - споруди: огорожа, хвіртка, замощення.

03 серпня 2016 року ОСОБА_7 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу іншої Ѕ частини зазначеного житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петренко К. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1217.

Відповідно до частин першої-третьої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Частиною п'ятою наведеної статті передбачено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як уже зазначалося, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року у зв'язку з тим, що зазначені в апеляційній скарзі ОСОБА_4 доводи розглянуті судом під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_5

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_4 оскаржив її в касаційному порядку.

У процесі розгляду касаційної скарги ОСОБА_4 Верховний Суд встановив, що висновок апеляційного суду про необхідність відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на підставі частини п'ятої статті 370 ЦПК України є помилковим, оскільки доводи апеляційних скарг ОСОБА_5 та ОСОБА_4 різняться та не є тотожними; наведені ОСОБА_4 доводи не досліджувалися апеляційним судом під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_5, обставини зазначені в його апеляційній скарзі, не були предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

На підставі викладеного постановою Верховного Суду від 20 лютого 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2018 року скасовано, а справу передано на розгляд до суду апеляційної інстанції.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_4 безпідставно відмовлено у відкритті апеляційного провадження, а під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_5 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року не досліджувалися обставини, на які посилався ОСОБА_4 в своїй апеляційній скарзі, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає встановленим статтею 263 ЦПК України вимогам законності та обґрунтованості судового рішення.

Як уже зазначалося, частиною п'ятою статті 263 ЦПК України передбачено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсними укладених ОСОБА_4 та ОСОБА_7 договорів купівлі-продажу спірного майна, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що такі вимоги є безпідставними, оскільки пред'явлені до ОСОБА_7, який є добросовісним набувачем спірного майна.

За змістом положень частини першої статті 388 ЦК України набувач є добросовісним, якщо він придбав майно за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, однак про відсутність такого права у відчужувача він не знав та не міг знати.

Обставина добросовісного набуття майна повинна з'ясовуватися судами під час розгляду позову власника майна про витребування майна із чужого володіння, пред'явленого в порядку статті 387 або статті 388 ЦК України.

З огляду на те, що ОСОБА_5 не є власником спірного майна та в своїй позовній заяві просила визнати недійсними укладені ОСОБА_4 та ОСОБА_7 договори купівлі-продажу цього майна в порядку статті 215 ЦК України, а не витребувати спірне майно з чужого володіння, апеляційний суд встановив обставину, що не підлягала встановленню в даній справі.

З огляду на викладене, оскаржувана постанова апеляційного суду не може вважатися законною та обґрунтованою, оскільки прийнята з порушенням норм процесуального права,що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Водночас відповідно до частини четвертої статті 134 ЦПК України суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов'язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Враховуючи положення наведеної норми Закону, а також те, що за подання касаційної скарги ОСОБА_5 сплачено судовий збір в неповному розмірі (1 408,00 грн), з ОСОБА_5 на користь держави необхідно стягнути недоплачену суму судового збору.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

У частині першій статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент подання позовів у справі) вказано, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент подання позовів у справі) за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

У пункті 2 частини першої статті 80 ЦПК України визначено, що у позовах про визнання права власності на майно або його витребування ціна позову визначається вартістю майна.

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент подання позовів у справі) за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент подання позовів у справі) за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» місячний розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2016 року становить 1 378,00 грн.

Подана у липні 2016 року позовна заява ОСОБА_5 містить чотири вимоги немайнового характеру (про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю; визнання спадкоємницею четвертої черги за законом; визнання недійсними двох договорів купівлі-продажу зі скасуванням державної реєстрації права власності) та одну вимогу майнового характеру (про визнання права власності на домоволодіння).

Згідно з доданим до матеріалів справи звітом про оцінку ринкової вартості майна - житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, ринкова вартість об'єкту оцінки становить 147 852,00 грн.

Поданий у листопаді 2016 року зустрічний позов ОСОБА_7 містить одну вимогу немайнового характеру (про усунення перешкод у користуванні майном).

У зв'язку з тим, що ОСОБА_5 через адвоката Спасову І. Г. оскаржила в касаційному порядку судові рішення, ухвалені за наслідками розгляду позову ОСОБА_5 та зустрічного позову ОСОБА_7, за подання касаційної скарги необхідно було сплатити судовий збір у загальному розмірі 8 469,04 грн (551,20 грн + 551,20 грн + 551,20 грн + 551,20 грн + 1 478,52 грн + 551,20 грн) ? 200 %.

Враховуючи розмір уже сплаченого за подання касаційної скарги судового збору, з ОСОБА_5 необхідно стягнути недоплачену суму судового збору в розмірі 7 061,04 грн (8 469,04 грн - 1 408,00 грн).

Керуючись статями 134, 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, поданою представником Спасовою Іветою Григорівною, задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь держави судовий збір у розмірі 7 061,04 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк

С. П. Штелик