Справа № 342/1330/18
Провадження № 22-ц/4808/1601/19
Головуючий у 1 інстанції Ничик Г. І.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Городенківського районного суду, ухвалене суддею Ничик Г.І. 18 жовтня 2019 року в м. Городенка, повний текст якого виготовлено 18 жовтня 2019 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 16255,11 грн.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 28.09.2009 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою 36 процентів річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Своїм підписом в заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у встановленому ним розмірі, що підтверджується випискою по особовому рахунку відповідача.

Однак відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами, чим порушив умови кредитного договору та ст.ст. 509,526,1054 ЦК України.

У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором станом на 17.10.2018 року заборгованість відповідача становить 16255,11 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 3912,23 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом - 10592,64 грн., заборгованості за пенею та комісією - 500 грн., а також штрафах відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина) та 750,24 грн. штраф (процентна складова). Відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язань, не погашає заборгованість за договором, чим порушує законні права ПАТ КБ «Приватбанк».

З огляду на наведене просило позов задовольнити.

Рішенням Городенківського районного суду від 18 жовтня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 3912,23 грн. заборгованості за кредитним договором та 1762 грн. судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині незадоволених позовних вимог, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає його таким, що прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На його думку, законодавством не встановлено обов`язкового підписання всіх складових документів, які складають один цілий договір, а узгодження приєднання до них з боку сторони, яка не приймає участь у їх розробці та лише приєднується до них, може відбуватись у будь-якій формі, зокрема, підписанням типового бланку або анкети-заяви.

Так, згідно наданої копії анкети-заяви відповідач надав всю інформацію, необхідну для отримання кредитної картки та висловив згоду на укладення договору, про що свідчить його особистий підпис.

Крім того ОСОБА_1 власноруч підписав і довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій зазначено базову відсоткову ставку за користування кредитом, розмір місячних платежів, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісійні.

Вважає, що суд не мав жодних підстав для відмови у стягненні відсотків по кредиту, оскільки банк надав відповідачу кредит, який останній не повернув.

А основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів, враховуючи, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.

Посилається на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року по справі №483/1605/15, вказує і на помилковість відмови у стягненні пені та штрафів, оскільки вони нараховуються за різні порушення кредитного договору.

З огляду на наведене вважає, що суд не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, не перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Просить скасувати рішення Городенківського районного суду від 18 жовтня 2019 року в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким їх задовольнити.

Сторони в засідання апеляційного суду не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки судове рішення оскаржується в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом, пені, комісії та штрафів, то відповідно до положень частини першої статті 367 ЦПК України законність судового рішення, ухваленого у частині стягнення тіла кредиту, апеляційний суд не перевіряє.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з позовом до відповідача в якому зазначає, що 28.09.2009 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

На підтвердження заявлених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надало Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка підписана сторонами 28.09.2009 року (а.с. 9).

У анкеті-заяві зазначено, що Умови і правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку і позичальник, підписуючи анкету, зобов`язується виконувати їх вимоги і регулярно ознайомлюватися з внесеним до них змінами на сайті банку.

На підставі анкети-заяви відповідач отримав кредитну карту №978601, на якій встановлено кредитний ліміт у розмірі 1000 грн., який у подальшому збільшений до 4100 грн.

Також банк надав копію довідки про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 28.09.2009 року, у якій зазначено умови, строк та порядок погашення кредиту.

Згідно з цією довідкою базова ставка за користування кредитом становить 3% у місяць, а також передбачено сплату комісії, пені за несвоєчасне погашення заборгованості і штрафів за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань більш, ніж на 30 днів (а.с. 10).

До кредитного договору банк додав також розрахунок заборгованості за договором №б/н від 28.09.2009 року станом на 17.10.2018 року (а.с. 5-8), Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 11-16).

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідача станом на 17.10.2018 року становить 16255,11 грн., і складається із: заборгованості за кредитом - 3912,23 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом - 10592,64 грн., заборгованості за пенею та комісією - 500 грн., а також штрафах відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина) та 750,24 грн. штраф (процентна складова) (а.с. 5-8).

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом, пені, комісії та штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28.09.2009 року шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів, комісії та штрафі за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови таких договорів розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Наявність факту існування кредитних відносин між позивачем та відповідачем обґрунтовано підтверджуються обставинами, встановленими судом першої інстанції та зазначеними у рішенні.

У зв`язку з цим правильним є рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по тілу кредиту.

Разом з тим, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив також стягнути заборгованість по процентах за користування кредитними коштами, пеню і комісію та штрафи у фіксованій частині та процентній складовій, які обґрунтовував тим, що право вимоги в цій частині передбачене Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Довідкою про умови кредитування.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого банком, починаючи з 02.01.2013 року банк почав застосовувати процентну ставку 30% річних; з 01.09.2014 року 34,80% річних; з 01.04.2015 року 43,20% річних (а.с. 6 (зворот) -8).

Підвищення процентної ставки відбувалося відповідно до п. 5.3. Умов та правил надання банківських послуг.

Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про відкриття рахунку та приєднання до умов і правил надання банківських послуг.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг такі умови та правила не можна вважати складовою частиною кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17.

З матеріалів справи вбачається, що в довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» визначено умови кредитування, зокрема зазначено базову місячну ставку 3% (36% річних) за користування кредитними коштами, пеню та штраф за невиконання зобов`язань за договором (а.с. 10).

Однак, в матеріалах справи відсутні докази про те, що відповідач був повідомлений про зміну процентної ставки, давав згоду на її зміну банком. Відповідно до розрахунку заборгованості пеня та штраф, які банк просить стягнути, почала ним нараховуватися після підвищення процентної ставки і обчислювалася з суми несвоєчасно сплачених процентів за підвищеною ставкою.

Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача комісії за обслуговування кредиту, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

При цьому, нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, є незаконним.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом, пені, комісії та штрафів ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та не підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» слід залишити без задоволення, а рішення Городенківського районного суду від 18 жовтня 2019 року без змін.

Частиною шостою ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Городенківського районного суду від 18 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2019 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

Л.В. Ясеновенко