Провадження №2/333/49/19
Справа №333/4201/17
07 лютого 2019 року Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі :
головуючої - судді Варнавської Л.О.,
за участю
секретаря судового засідання Некрашевич Є.В.,
позивача - відповідача ОСОБА_1,
представника позивача - відповідача адвоката ОСОБА_2,
представника відповідача - позивача адвоката ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності на нерухоме майно та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення,
Позивач вказує, що вказаний договір купівлі-продажу квартири відповідачка ОСОБА_4 уклала без його відома та без його згоди, спірна квартира незаконно вибула зі спільної сумісної власності його як подружжя, чим порушено його право власності на частку у спільному майні подружжя. Пізніше йому стало відомо про те, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.02.2016 року по цивільній справі №333/321/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8 був визнаний дійсним договір купівлі-продажу від 25.12.1997 р. квартири №32 в б. 13 по вул. Комарова в м. Запоріжжя між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 Він до суду не викликався.
Крім того, рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.01.2017 р. по цивільній справі №333/4765/16-ц за позовом ОСОБА_5 до нього та сина ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням його та сина ОСОБА_7 визнали такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою 32 в б. 13 по вул.. Комарова в м. Запоріжжя. Повістки про слухання справи він не отримував. На підставі вказаного рішення суду його та ОСОБА_7 було знято з реєстраційного обліку у вказаній квартирі, але вони продовжують користуватися нею.
Позивач, посилаючись на вимоги ст.ст. 65, 70 СК України, ст.ст. 203, 215, 216, 363 ЦК України просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 29.02.2017 р. зареєстрований в реєстрі за №86, а також визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 квартиру №32 в б. 13 по вул. Комарова в м. Запоріжжя. Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини квартири №32 в б. 13 по вул. Комарова в м. Запоріжжя за кожним.
21.08.2017 року до суду із зустрічним позовом звернулась ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення відповідачів з квартири №32 в б. №13 по вул.. Комарова в м. Запоріжжя. Посилається на те, що вказана квартира належить їй на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу від 29.02.2016 року. Проживання відповідачів створює їй перешкоду у здійсненні прав власника квартири, оскільки вона має намір використовувати її для власного проживання, у відповідачів підстав для проживання не має. Керуючись ст. ст. 316, 317, 319, 321, ЦК України просить виселити відповідачів з оспорюваної квартири.
В судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник адвокат ОСОБА_2 первісний позов підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним, зустрічний позов не визнали в повному обсязі. ОСОБА_1 додатково пояснив, що вони з сином постійно проживали в цій квартирі. Після того як колишня дружина приблизно в 2001 році пішла з будинку, він змінив замки на вхідних дверях. У ОСОБА_4 ключів від квартири не було. Крім того, всі документи на квартиру: договір купівлі-продажу квартири, технічний паспорт на неї, а також паспорт ОСОБА_4 та її ідентифікаційний код зберігаються в нього до теперішнього часу. В 2016 році в квартирі він робив ремонт.
Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи неодноразово сповіщалась за останньою відомою адресою її проживання та оголошенням на сайті Комунарського районного суду м. Запоріжжя.
Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 в судове засідання не зявилась, її інтереси представляла за договором адвокат ОСОБА_3, яка первісний позов не визнала пояснила, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.02.2016 року встановлено, що зазначена квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_4 Відсутність згоди одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна не може бути підставою для визнання договору, укладеного другим з подружжя, недійсним. Вказує, що вона як сторона оскаржуваного договору не знала та не могла знати про те, що ОСОБА_4 перебувала у шлюбі, а значить потрібна була згода чоловіка на її продаж, нотаріус перевіряла документи, надані продавцем і не могла з них встановити наявність у продавця чоловіка та необхідність отримання його згоди. Позивач не зазначає, що вона чи ОСОБА_4 діяли недобросовісно при укладенні договору купівлі-продажу та чи знала вона чи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і чи при укладенні ОСОБА_4 договору купівлі-продажу щодо розпорядження спільним майном вона діяла за згодою другого з подружжя. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_4, ОСОБА_1 не звертався до суду з позовом про розподіл майна, тому із зазначеним позовом він звернувся за межами строку позовної давності.
Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_7, сповіщений належним чином, в судове засідання не зявився.
Третя особа, що не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6, в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи без її участі.
За клопотанням позивача за первісним позовом ОСОБА_1 були допитані свідки: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7
Свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона є матірю відповідачки ОСОБА_4 В 1997 році ОСОБА_1 та її донька, перебуваючи в шлюбі купили оспорювану квартиру, де вони разом з сином проживали. ОСОБА_4 вела аморальний спосіб життя. В 2004 році вона пішла з дому та з цього часу свідок її не бачила. В травні 2016 року в платіжному дорученні за комунальні послуги вона побачила, що було зазначено, що в квартирі ніхто не зареєстрований. Вона сказала про це ОСОБА_4, а він, звернувшись до Департаменту реєстраційних послуг дізнався, що він та син зняті з реєстрації. Коли ОСОБА_11 їздив у відрядження вона прийшла до їх квартири та побачили в дверях записку з номером телефону. Вона зателефонувала по цьому номеру та якась жінка сказала, що купила цю квартиру. На її питання чи дивилась вона цю квартиру, вона відповіла, що її нема чого дивитись, вона така ж як інші.
Свідок ОСОБА_10 допитана в суді повідомила, що вона є родичкою ОСОБА_10, тому знає ОСОБА_1 та ОСОБА_7. Крім того, вони проживають в одному будинку. Вона є старшою по підїзду та розносить платіжки за комунальні послуги. В 2017 році вона побачила, що в платіжці на квартиру ОСОБА_7 не має нарахувань на зареєстрованих осіб та звернула на це увагу ОСОБА_7. Потім від нього вона дізналась, що їх з сином зняли з реєстрації. Весь час з моменту придбання квартири ОСОБА_1 та його син проживали в цій квартирі. Навіть коли в 2016 році в ній робили ремонт. Вона разом з ОСОБА_9 допомагала робити цей ремонт. Сторонніх осіб до ремонту вони не залучали, лише один раз були робітники, які встановлювали міжкімнатні двері, але ці робітники в квартирі самі не залишались. ОСОБА_4 в цій квартирі давно не проживає, де вона знаходиться невідомо.
Свідок ОСОБА_7 в суді пояснив, що він є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з матірю він давно не спілкується та не знає де вона знаходиться. В квартирі 32 б. 13 по вул. Комарова в м. Запоріжжя вона проживають разом з батьком. ключі від квартири є в нього, батька та можуть бути в бабусі ОСОБА_9 Доступу інші особи до квартири не мають. Матір також не має ключів від квартири. В 2016 році вони з батьком постійно проживали в квартирі, іноді батько їздив у відрядження.
Заслухавши сторони, свідків, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.
Судом встановлені такі факти та відповідні ним обставини.
11.10.1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с.7).
Отже, судом достовірно встановлено, що квартира АДРЕСА_2 була придбана відповідачкою ОСОБА_4 в період шлюбу з позивачем ОСОБА_1 та була станом на 29.02.2016 р. спільною сумісною власністю подружжя.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.02.2016 р. по справі №333/321/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про визнання договору дійсним, визнання права власності. Визнано дійсним договір купівлі-продажу від 25.12.1997 року квартири АДРЕСА_2 укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 та визнано право власності за ОСОБА_4 на цю квартиру. Вказане рішення суду скасоване Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 09.08.2018 року та постановлено відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про визнання договору дійсним, визнання права власності (а.с.203-206).

29.02.2016 року ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 купила квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 29.02.2017 р. зареєстрованого в реєстрі за №86 (а.с.134-135).

На запит суду приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 були надані матеріали, на підставі яких укладався вказаний договір купівлі-продажу. З них судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 своєї згоди на продаж оспорюваної квартири не надавав.

Більше того, відповідачка ОСОБА_4 в своїй заяві від 29.02.2016 року повідомила, що вказана квартира є її особистою приватною власністю, оскільки придбана у власність на особисті кошти, особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану квартиру (чи її частку), в тому числі і відповідно до статей 65, 74, 97 Сімейного кодексу України відсутні (а.с.171).

Відповідно до рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15.03.2001 року (справа №2-1043/01) шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірваний.

Норми права, які застосував суд.

Статтею 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об'єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Така ж правова позиція викладена в Постанові ОСОБА_12 Верховного Суду від 21.11.2018 р. по справі №372/504/17.

П. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 передбачено, що у випадку коли неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Як вбачається зі змісту ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків.

Суд встановив, що спірна квартира набута відповідачкою ОСОБА_4 за час шлюбу з позивачем ОСОБА_1, була їх спільною сумісною власністю на момент її відчуження, позивач ОСОБА_1 своєї згоди на її відчуження під час укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 29.02.2017 р. не надавав, отже вказана частина спірної квартира вибула з володіння позивача не з його волі, томує всі законні підстави для визнання цього договору недійсним.

Оскільки в судовому засіданні не встановлено наявності домовленості між подружжям ОСОБА_4 щодо ідеальних часток в оспорюваній квартирі, суд вважає за можливе визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2.

Щодо позовних вимог про визнання оспорюваної квартири спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_4 права власності на іншу Ѕ частину цієї квартири суд вважає, що в цій частині позов не може бути задоволений, оскільки ОСОБА_4 уклавши договір купівлі-продажу квартири 29.02.2017 року розпорядилась належною їй часткою цієї квартири.

Доводи ОСОБА_5 щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності до первісного позову не можуть бути прийняті судом, оскільки таке питання може ставитись лише стороною виниклих правовідносин: поділ спільного сумісного майна. А сторонами цих правовідносин є позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4, яка питання про застосування таких наслідків у частині поділу спільного сумісного майна не ставила.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно п.4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Розглянувши зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення суд вважає, що він не підлягає задоволенню, оскільки обґрунтований ст..ст. 321, 316, 319, 317 ЦК України, тобто правом власника вимагати усунення порушень своїх прав. Оскільки в судовому засіданні договір купівлі-продажу квартири на підставі якого ОСОБА_5 набула права власності на оспорювану квартиру визнаний недійсним та встановлено право власності на Ѕ частину квартири за ОСОБА_1М.у ОСОБА_5 не виникає права вимагати усунення порушень прав власника нерухомого майна шляхом виселення іншого власника та члена його родини.

Позивачем ОСОБА_1 при поданні позову був сплачений судовий збір на загальну суму 1534,56 грн., оскільки його позов задоволено частково, за виключенням визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 права власності квартиру та визнання за ОСОБА_4 права власності на Ѕ частину квартири, судові витрати підлягають пропорційному стягненню з відповідачів, по 543,64 грн. з кожного на користь позивача.

Судові витрати, понесені ОСОБА_5 під час подання зустрічного позову компенсації не підлягають, оскільки в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.10-13, 77-80, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності на нерухоме майно задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 29.02.2017 р. зареєстрований в реєстрі за №86.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2, в решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір 543,64 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір 543,64 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний зміст рішення суду складений 17 лютого2019 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Л.О. Варнавська