КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 756/12009/15-ц

номер провадження: 22-ц/824/663/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Савченка С.І., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 вересня 2018 року у складі судді Диби О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватне підприємство «Творча майстерня «Престиж» про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватне підприємство «Творча майстерня «Престиж» (далі - ПП «Творча майстерня «Престиж»), про визнання недійсним договору дарування корпоративних прав.

Позовна заява мотивована тим, що їй та її чоловіку ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належало 100% статутного капіталу ПП «Творча майстерня «Престиж». У вересні 2015 року її представнику стало відомо, що ОСОБА_3 у грудні 2010 року безоплатно передав у власність ОСОБА_4 70 % корпоративних прав приватного підприємства на підставі договору дарування, посвідченого нотаріально. Сторони оцінили дарунок у 43 400 000 грн.

Оскільки письмової згоди на укладення правочину вона не надавала, позивач просила визнати недійсним договір дарування корпоративних прав ПП «Творча майстерня «Престиж», укладений 20 грудня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В.О., скасувати державну реєстрацію змін до установчих документів (статуту) ПП «Творча майстерня «Престиж», яка проведена на виконання договору дарування корпоративних прав, зобов'язати Державну реєстраційну службу України, Міністерство юстиції України, відділ державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Оболонського району реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві відновити в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців записи щодо ПП «Творча майстерня «Престиж» станом на 15 грудня 2010 року.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 серпня 2017 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляду справи позивач ОСОБА_1 подала заяву про зміну предмету позову, в якій з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, остаточного просила поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 шляхом стягнення з ОСОБА_3 на свою користь грошову компенсацію вартості належної їй на праві спільної сумісної власності подружжя 1/2 частини 70 % корпоративних прав ПП «Творча майстерня «Престиж» у розмірі 493 061 206 грн 09 коп. (1 408 746 303 грн 11 коп. ? 70%?1/2)

Позовна заява мотивована тим, що договір купівлі-продажу прав засновника ПП «Творча майстерня «Престиж» укладено відповідачем ОСОБА_3 01 квітня 2008 року у період перебування у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 за спільні кошти подружжя, а при відчуженні вказаних майнових прав 20 грудня 2010 року ОСОБА_3 не отримав згоди дружини ОСОБА_1 Сторонами договору дарування 70% прав власника підприємства визначено вартість вказаних прав у сумі 43 400 000 грн, що є цінним майном у розумінні ст.65 СК України. Згідно звітів про оцінку майна ПП «Творча майстерня «Престиж» від 13 лютого 2018 року вартість майна ПП «Творча майстерня «Престиж» становить 1 408 746 303 грн 11 коп.

Враховуючи, що при укладенні договору дарування 70% майнових прав ОСОБА_3 не отримав письмової згоди дружини ОСОБА_1, та відчуження майнових прав відбулось не в інтересах сім'ї, позивач ОСОБА_1 просила її позов задовольнити.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 21 вересня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представника позивача ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідач ОСОБА_3, укладаючи договір дарування майнових прав, діяв в інтересах сім'ї, оскільки відповідач ОСОБА_4 не є членом сім'ї позивача ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_3, та на момент укладення договору була повнолітня, а відповідачами не надано доказів того, що договір дарування майнових прав був укладений в інтересах сім'ї ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Зазначає, що відповідач ОСОБА_4 під час укладення договору дарування майнових прав знала про те, що її батько ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_1, а тому вона знала про наявність перешкод до вчинення цього правочину, так як ОСОБА_3 не отримав на це згоди другого з подружжя ОСОБА_1, що свідчить про недобросовісність сторін договору. Також вказує, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність у ПП «Творча майстерня «Престиж» зазначеного позивачем у позовній заяві нерухомого майна, оскільки наявність майна та його вартість у зазначеному в позові розмірі підтверджується наданими позивачем доказами, які відповідачами не спростовані.

Представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Вказує, що законодавством України не передбачено, що при досягненні повноліття дитини, вона перестає бути дочкою свого батька та перестає бути членом його сім'ї. Позивач не надала доказів того, що відповідач ОСОБА_3, даруючи своїй дочці ОСОБА_4 70% корпоративних прав ПП «Творча майстерня «Престиж», діяв всупереч інтересів сім'ї та в чому полягає недобросовісність його дій. Вказує, що суд першої інстанції правильно встановив, що під час розгляду справи ряд об'єктів нерухомого майна станом на 20 грудня 2010 року за ПП «Творча майстерня «Престиж» зареєстровані не були, а тому вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розмір грошової компенсації. Зазначає, що ОСОБА_4 є законним набувачем права власності на 70% корпоративних прав ПП «Творча майстерня «Престиж» та належного їй в цій частині майна підприємства. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач ОСОБА_4 та третя особа: ПП «Творча майстерня «Престиж»,не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач спільно з відповідачем ОСОБА_3 володіла відчуженими корпоративними правами ПП «Творча майстерня «Престиж», письмова згода позивача при укладенні договору дарування корпоративних прав була обов'язкова.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що укладаючи договір дарування корпоративних прав відповідач ОСОБА_3 діяв в інтересах сім'ї, та сторони цього договору дарування діяли добросовісно, а сам договір є правомірним та дійсним.

Також, суд дійшов висновку про недоведеність заявленого позивачем розміру грошової компенсації, оскільки згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 07 грудня 2017 року, жодний із перелічених об'єктів нерухомості, станом на 20 грудня 2010 року за ПП «Творча майстерня «Престиж» зареєстрований не був.

Однак з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, виходячи такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 09 березня 1993 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб.

01 квітня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі, згідно з умовами якого ОСОБА_3 набуто у власність 100 % статутного капіталу ПП «Творча майстерня «Престиж». Договір укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В.О.

13 червня 2008 року сторонами цього договору внесені зміни та доповнення до договору купівлі-продажу. Зокрема, викладено у новій редакції пункт 1 договору купівлі-продажу, а саме: предметом цього договору є права засновника унітарного ПП «Творча майстерня «Престиж»: право на розподіл доходів підприємства, на управління підприємством безпосередньо або через керівника, що призначається таким засновником, на розпорядження майном підприємства, на формування трудового колективу підприємства на засадах трудового найму, на вирішення питань реорганізації та ліквідації підприємства, а також всі інші права засновника підприємства, передбачені статутом підприємства та чинним в Україні законодавством.

20 грудня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування корпоративних прав ПП «Творча майстерня «Престиж», за умовами якого ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_4 70 % належних йому корпоративних прав як власника ПП «Творча майстерня «Престиж». Дарунок сторони оцінили у 43 400 000 грн. Договір дарування корпоративних прав укладений у письмовій формі, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В.О. та зареєстрований в реєстрі за №5119.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено ст.61 СК України, згідно з ч.3 якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч.3 ст.61 СК України кореспондує ч.4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до положень ст.59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст.ст.63, 65 СК України.

Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (ст.ст.62, 66 ГК України).

Так, з моменту внесення майна до статутного фонду підприємство є єдиним власником майна й це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб.

При цьому в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-79цс13.

Також у Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі №1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця зазначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

Таким чином, статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом їх спільної сумісної власності.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 182/8664/13-ц.

По справі встановлено та не заперечується сторонами, що договір купівлі-продажу прав засновника ПП «Творча майстерня «Престиж» від 01 квітня 2008 року укладено відповідачем ОСОБА_3 у період перебування у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 за спільні кошти подружжя.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що придбані ОСОБА_3 100% статутного капіталу ПП «Творча майстерня «Престиж» на підставі договору купівлі-продажу від 01 квітня 2008 року є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Відповідно до ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згідно з ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

У договорі дарування корпоративних прав ПП «Творча майстерня «Престиж від 20 грудня 2010 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, сторони визначили вартість вказаних прав - 43 400 000 грн, що можна вважати цінним майном у розумінні ст.65 СК України.

По справі встановлено, що відповідач ОСОБА_3 при відчуженні вказаних майнових прав не отримав письмової згоди дружини ОСОБА_1, що сторонами не спростовано.

Сторонами договору дарування майнових прав від 20 грудня 2010 року були ОСОБА_3 (дарувальник) - чоловік позивача ОСОБА_1, та ОСОБА_4 (обдарована), ІНФОРМАЦІЯ_1 - дочка ОСОБА_3 від іншого шлюбу.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 є дочкою ОСОБА_3 від іншого шлюбу, на час укладення договору дарування від 20 грудня 2010 року вона була повнолітньою та не є членом сім'ї ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у розумінні ст.3 СК України, колегія суддів вважає, що вказаний договір дарування майнових прав укладений не в інтересах сім'ї ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Відповідачами не надано доказів того, що договір дарування майнових прав був укладений в інтересах сім'ї ОСОБА_1 та ОСОБА_3, що є їх процесуальним обов'язком відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України.

При цьому, колегія суддів вважає, що посилання суду першої інстанції на те, що в період з 15 грудня 2010 року по 20 грудня 2010 року відповідач ОСОБА_3 вчинив три правочини направлені на передачу основної частки у належних йому підприємствах на користь своїх дочок (від імені та в інтересах одної з яких діяла сама позивач), як на підставу для висновку, що при укладенні договору корпоративних прав від 20 грудня 2010 року відповідач ОСОБА_3 діяв в інтересах сім'ї, є помилковими, оскільки ці висновки суду ґрунтуються на припущеннях, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що добросовісність дій сторін договору дарування майнових прав від 20 грудня 2010 року підтверджується тим, що при посвідченні вказаного договору приватний нотаріус не вимагав письмової згоди іншого з подружжя, оскільки обов'язкова письмова згода другого з подружжя для укладення договорів стосовно цінного майна передбачена ст.65 СК України, яка має імперативний характер.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України на наведені вище обставини уваги не звернув, належним чином не з'ясував характер та зміст заявлених позовних вимог, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що при укладенні договору майнових прав відповідач ОСОБА_3 діяв в інтересах сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У пункті 30 (абз.2) постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_3 за договором дарування майнових прав від 20 грудня 2010 року відчужив майнові права, які є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_1, без згоди дружини ОСОБА_1 і не в інтересах сім'ї, колегія суддів приходить до висновку, що в порядку поділу майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 слід стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини 70% майнових прав ПП «Творча майстерня «Пристиж» у розмірі 21 700 000 грн, виходячи із їх вартості, за яку вони були відчужені у розмірі 43 400 000 грн.

Що стосується вимог ОСОБА_8 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини 70% майнових прав ПП «Творча майстерня «Пристиж» у розмірі 493 061 206 грн 09 коп., виходячи із вартості майна ПП «Творча майстерня «Престиж»відповідно до звітів про оцінку майна від 13 лютого 2018 року, що становить 1 408 746 303 грн. 11 коп. (а.с.19-249, т.3), то вони є необґрунтованими, оскільки розмір компенсації за належну частку у майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з подружжя, визначається із суми, за яку це майно було відчужене, а не із вартості такого майна на час розгляду справи та складання звітівпро оцінку майна від 13 лютого 2018 року.

При цьому колегія суддів враховує положення ст.204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, а також те, що договір дарування корпоративних прав від 20 грудня 2010 рокуне визнано судом недійсним та він є чинним, зокрема, щодо ціни дарунку.

Тобто, у даному випадку для визначення вартості компенсації за 1/2 частину спільного майна слід виходити із вартості, за яку майнові права були відчужені, а саме, 43 400 000 грн.

За таких обставин, позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя підлягає задоволенню частково.

З матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_6 подав заяви про застосування строку позовної давності від 25 січня 2016 року та від 29 лютого 2016 року (а.с.55-57,108-109,т.1). Також заяву про застосування стоку позовної давності від 29 лютого 2016 року подав представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9

Колегія суддів вважає, що вказані заяви про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягають з таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 на момент звернення до суду з даним позовом перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Відповідач ОСОБА_3 та його представники не надали суду доказів того, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано та з моменту розірвання шлюбу і до моменту звернення до суду з даним позовом пройшло три роки.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 з наведених вище підстав.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Встановлено, що в ході розгляду справи ОСОБА_1 сплатила судовий збір у загальному розмірі 23 363 грн 48 коп. (а.с.3, т.1; а.с.1, 97, 181, т.2; а.с.3, т.3; а.с.71, т.6). Належний до сплати загальний розмір судового збору становив 20 340 грн 96 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і частково задовольняє позов ОСОБА_1,то понесені позивачем ОСОБА_1 витрати підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3 на її користь пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 895 грн 22 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватне підприємство «Творча майстерня «Пристиж» про поділ майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини 70 відсотків корпоративних прав приватного підприємства «Творча майстерня «Пристиж» у розмірі 21 700 000 (двадцять один мільйон сімсот тисяч) грн.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 895 грн 22 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: