П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2019 року м. Київ

Справа № 22-15858 Головуючий у1-й інстанції - Чередніченко Н. П.

Унікальний № 752/14468/17 Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

Невідомої Т. О.

за участю секретаря Пузикової В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Недашківська сільська рада Малинського району Житомирської області про визнання заповіту недійсним,-

у с т а н о в и л а:

У липні 2017 року ОСОБА_2 пред`явила в суд позов до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, в якому просила визнати недійсним заповіт від 13 листопада 2003 року, складений ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 на все майно, де б воно перебувало і з чого не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому законом на день його смерті, посвідчений Головою Недашківської сільської ради Малинського району Житомирської області ОСОБА_8 та зареєстрований у реєстрі за № 213 (т. 1, а.с.2-4).

Позов обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилась спадщина на все належне йому майно. За зверненням позивача до Дванадцятої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини державним нотаріусом було заведено спадкову справу щодо майна померлого. Також із відповідною заявою про прийняття спадщини звернулась і донька померлого ОСОБА_1

У 2017 році позивачу стало відомо про те, що на випадок своєї смерті ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений сільським головою Недашківської сільської ради Малинського району, відповідно до якого на випадок своєї смерті все майно він заповів доньці ОСОБА_1 .

Остання оригінал заповіту державному нотаріусу в 2012 році разом із заявою не надала та подала заповіт лише в 2017 році після його внесення сільською радою до спадкового реєстру.

По факту підроблення заповіту від імені померлого та внесення відомостей про його зміну до спадкового реєстру було порушене кримінальне провадження. Позивач вказувала, що померлий чоловік на день та час нібито складення заповіту проживав в м. Києві та працював монтажником в ТОВ «Станед», яке розташоване в м. Києві, а тому необхідності звертатись до сільського голови він не мав. Крім того, відомості про зазначений заповіт в порушення вимог закону було внесено лише 23 лютого 2017 року, тобто через 14 років після нібито його складення.

Крім того, позивач зазначала, що заповіт в обов`язковому порядку має бути підписаний особисто заповідачем, однак, підпис, який зазначений в графі « ПІП » заповіту виконаний не померлим, а іншою особою, печатка, яка наявна на заповіті, нового зразка та на час складення заповіту була іншою, а відтак наявні підстави для визнання заповіту недійсним, оскільки, відсутнє волевиявлення заповідача, в зв`язку з чим позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 травня 2019 року позов ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним задоволено. Суд визнав недійсним заповіт, який 13 листопада 2003 року посвідчено та зареєстровано за № 213 головою Недашківської сільської ради Малинського району Житомирської області від імені ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_1 .

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 640 грн 00 коп.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити (т. 2, а.с.168-172).

У своєму відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 , адвокат Яременко Д. В. вказав, що ЦК УРСР та ЦК України не є суперечливими один одному, а лише ЦК України надає більш розширене тлумачення деяких положень, які стосуються спадкових правовідносин, а тому у даному випадку можливе застосування як одних так і інших, або сукупності цих норм в цілому, як аналогії. Також вказує на той факт, що заповіт, який було складено у 2003 році було внесено до спадкового реєстру через 14 років та вказує на висновок експерта № 1/3-146 від 04 травня 2018 року, який є належним та допустимим доказом. Зазначає, що спірний заповіт від 13 листопада 2003 року був посвідчений не уповноваженою особою, тому що рішення щодо уповноваження на вчинення нотаріальних дій за даний період 2003 року відсутнє.

В суд апеляційної інстанції ОСОБА_1 та третя особа: Недашківська сільська рада Малинського району Житомирської області не з`явились, про місце та час апеляційного розгляду повідомлені належним чином.

Відповідно до завіреного штемпелем поштового відділення та підписом начальника відділення зв`язку зворотного повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 16 грудня 2019 року, тобто завчасно, отримала судову повістку-повідомлення про розгляд справи 24 грудня 2019 року (а.с.205)

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність ОСОБА_1 та представника Недашківської сільської ради Малинського району Житомирської області, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення представника ОСОБА_2 , адвоката Яременка Д. В., який заперечував проти апеляційної скарги та просив суд її відхилити, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

При ухваленні рішення районним судом встановлені наступні обставини, що мають значення для справи.

ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 та відповідно до копії паспорту та довідки ТОВ «Житловик Плюс» був зареєстрований з 23 січня 2004 року і до дня смерті за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6, 157).

В період з 01 листопада 2003 року по 19 серпня 2005 року, ОСОБА_3 працював на посаді монтажника в ТОВ «Станед» (а.с.12-13).

17 серпня 2012 року було укладено шлюб між ОСОБА_3 та позивачем у справі ОСОБА_2 . Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_2 (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с.8).

В матеріалах справи міститься копія заповіту від 13 листопада 2003 року, відповідно до якого ОСОБА_3 на випадок своєї смерті все майно заповів дочці ОСОБА_1 Заповіт посвідчено головою Недашківської сільської ради та зареєстровано в реєстрі за № 213 (а.с.9).

Відповідно до відомостей Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру зазначений заповіт було зареєстровано 23 лютого 2017 року (а.с.10).

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори звернулись позивач та відповідач у справі (а.с.11, 35, 148).

07 липня 2017 року до ЄРДР були внесені відомості, по факту підроблення невідомими особами заповіту від імені ОСОБА_3 в 2017 році та внесення відомостей про його зміну до спадкового реєстру (а.с.15).

Постановою державного нотаріуса від 06 квітня 2017 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її батька ОСОБА_3 (а.с.167).

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року було відкрите провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори про визнання протиправною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій (а.с.201).

Відповідно до висновку експерта Житомирського НДЕКЦ № 1/3-146 від 04 травня 2018 року підписи від імені ОСОБА_3 , які розміщені в графі «Підпис» в заповіті від 13 листопада 2003, що зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 213, виконані не ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а іншою особою.

За встановлених обставин, задовольняючи позов ОСОБА_2 , районний суд виходив з того, що стороною позивача доведено факт порушення її прав, оскільки, позивач входить до кола спадкоємців та має право на спадкування нерухомості, яка належала померлому, а оспорованим заповітом коло спадкоємців було змінено. Волевиявлення заповідача не було вільним, останнім, особисто не було підписано заповіт від 13 листопада 2003 року, що доведено стороною позивача та жодним чином не спростовано відповідачем справі. Права та інтереси позивача, за захистом яких вона звернулась до суду з даним позовом, порушені та підлягають захисту шляхом визнання заповіту недійсним.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги відповідача апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, є доведеними.

Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок експерта Житомирського НДЕКЦ № 1/3-146 від 04 травня 2018 року є недопустимим доказом у справі, колегія суддів відхиляє як безпідставні з огляду на таке.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За правилами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно цивільного процесуального законодавства, у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до ч.11 ст. 83 ЦПК України просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 81 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів.

У даній справі висновок експерта Житомирського НДЕКЦ № 1/3-146 від 04 травня 2018 року складений головним судовим експертом сектора технічних досліджень документів та почерку відділу криміналістичних видів досліджень, Довжаниці Р. О. , який має повну вищу освіту за спеціальністю «Судова експертиза», кваліфікацію судового експерта з правом проведення судової почеркознавчої експертизи за експертною спеціальністю 1.1 «Дослідження почерку і підписів» (свідоцтво № 11946, видане ЕКК МВС України 26 грудня 2012 року, свідоцтво про підтвердження кваліфікації судового експерта № 1711, видане ЕКК МВС 25 вересня 2017 року), стаж експертної роботи з 2012 року.

Судовий експерт Довжаниця Р. О. був попереджений про відповідальність за відомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за ст.ст. 384, 385 Кримінального кодексу України.

Матеріли справи не містять відомостей на спростування вказаного висновку експерта, не місять клопотань відповідача як до суду першої так і до суду апеляційної інстанції про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи. ОСОБА_1 не надано суду іншого висновку експерта, який би спростовував висновки експерта Житомирського НДЕКЦ № 1/3-146 від 04 травня 2018 року.

З огляду на таке апеляційний суд вважає, що відомості наданого позивачем письмового доказу - висновку експерта Житомирського НДЕКЦ № 1/3-146 від 04 травня 2018 року, відповідачем у встановленому процесуальним законом порядку не спростовані, а тому обґрунтовано покладені районним судом в основу рішення у спорі.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР (чинної на момент складання спірного заповіту) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості

повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах,

якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР (чинною на момент складання спірного заповіту) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

У відповідності до ст. 534 ЦК УРСР (чинної на момент складання спірного заповіту) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Згідно зі ст. 541 ЦК УРСР (чинною на момент складання спірного заповіту) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто

заповідачем і нотаріально посвідчений.

У даному випадку відповідач стверджує, що 13 листопада 2003 року ОСОБА_3 , на випадок своєї смерті склав заповіт, відповідно до якого все майно заповів дочці ОСОБА_1 .

Водночас відповідно до висновку експерта Житомирського НДЕКЦ № 1/3-146 від 04 травня 2018 року, підписи від імені ОСОБА_3 , які розміщені в графі «Підпис» у двох примірниках заповіту від 13 листопада 2003, що зареєстровані в реєстрі нотаріальних дій за № 213, виконані не ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а іншою особою (т.2, а.с.94-104).

Враховуючи вищевикладені обставини та той факт, що спірний заповіт не підписаний заповідачем, такий заповіт підлягає визнанню недійним на підставі ст. 48 ЦК УРСР (чинної на момент складання спірного заповіту) як такий, що не відповідає вимогам закону.

Отже, висновки районного суду стосовно того, що волевиявлення заповідача не було вільним, оскільки ним не було підписано заповіт, що є підставою для задоволення позову, по суті є правильними та відповідають обставинам справи.

Разом з тим доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неправильного застосування районним судом норм матеріального права до спірних правовідносин заслуговують на увагу.

Так при ухваленні оскаржуваного рішення районний суд керувався, крім іншого, нормами ЦК України 2003 року та Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування № 3306/5.

Однак відповідно до п. п. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Цивільний кодекс Української РСР введено в дію 01 січня 1964 року законом України РСР від 18 липня 1963 року. 01 січня 2004 року вказаний Кодекс втратив чинність.

Також застосований при ухваленні оскаржуваного рішення Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування № 3306/5, затверджений 11 листопада 2011 року та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року, а спірний заповіт складено 13 листопада 2003 року, тобто до набрання чинності вказаним Порядком.

Отже на час складання спірного заповіту були чинними, а тому підлягали застосуванню: Цивільний кодекс Української РСР 1963 року та Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України № 256/466, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 1994 року.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що районним судом було застосовано закон, який не підлягав застосуванню та не застосовано закон, який підлягав застосуванню, у зв`язку оскаржуване рішення підлягає зміні.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на норми ЦК України 2003 року та на Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування № 3306/5, затверджений 11 листопада 2011 року, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року, із одночасним зазначенням викладених у мотивувальній частині цієї постанови норм ЦК УРСР, на підставі яких позов підлягає вирішенню.

Решта доводів скарги не мають суттєвого значення для вирішення спору, а тому не вливають на правильність вирішення даної справи районним судом.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 травня 2019 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на ст. ст. 203, 1233, 1234, 1247 ЦК України 2003 року та на положення Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування № 3306/5, затвердженого 11 листопада 2011 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року.

Вказати, що позов вирішений на підставі ст.ст. 48, 541 ЦК УРСР 1963 року.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 грудня 2019 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома