Справа № 302/900/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 вересня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - Джуги С.Д.

суддів - Кожух О.А., Куштана Б.П.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 05 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог - Міжгірська державна нотаріальна контора, секретар Верхньобистрянської сільської ради ОСОБА_4 Н.В. про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування за законом спадщини, відкритої після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановлення факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 і ОСОБА_4 та визнання ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги за майном померлої ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом; визнання недійсним і скасування заповіту ОСОБА_4 , посвідченого 10.03.2015 року секретарем В.Бистрянської с/ради ОСОБА_4 Н.В. ,-

в с т а н о в и в:

18.07.2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаними позовними вимогами, які вмотивовано наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , жителька АДРЕСА_1 . Остання була родичкою позивачки за її чоловіком ОСОБА_6 , а саме ОСОБА_6 був рідним братом її діда - ОСОБА_7 . На час смерті з померлою ОСОБА_4 ніхто не проживав та не був зареєстрований. Позивачка з своєю сім`єю за життя померлої ОСОБА_4 доглядали за останньою та за її померлим чоловіком ОСОБА_6 . Протягом шести місяців з дня відкриття спадщини за померлою ОСОБА_4 позивачка, як спадкоємка п`ятої черги за законом, звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини до майна померлої, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і земельної ділянки виділеної для обслуговування цього ж/будинку. Нотаріус відмовив позивачці у нотаріальній дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з підстав, що спадкодавка ОСОБА_4 за життя склала заповіт на частину свого нерухомого майна на користь іншої особи, а також з підстав, що спадщину за померлою ОСОБА_4 прийняла спадкоємка третьої черги за законом шляхом подання заяви до нотаріуса у встановлений строк про прийняття спадщини. Позивачка вказує, що померла ОСОБА_4 за свого життя заповідала усно їй своє майно, оскільки вона доглядала за нею та її чоловіком ОСОБА_6 , який був прикутий до ліжка і саме вона з сім`єю вели за ним цілодобовий догляд. За життя померла ОСОБА_4 не згадувала про складений нею заповіт та про те, що має на меті залишити своє майно відповідачам. Позивачка вважає, що вона на підставі вимог ст.ст. 1258, 1259 ч.2, 1264 ЦК України, має право на спадкування за законом, як спадкоємець четвертої черги, оскільки протягом десятиліть опікувалася, матеріально забезпечувала та надавала іншу допомогу спадкодавцеві ОСОБА_4 та її чоловіку ОСОБА_8 , які через похилий вік, тяжку хворобу були у безпорадному стані. Натомість відповідачі жодним чином не допомагали ОСОБА_4 , не забезпечували її продуктами харчування та іншими необхідними речами, а навпаки зробили все для того, щоб остання чим менше прожила на цьому світі, залучивши особу, яка не маючи жодної медичної освіти надавала медичну допомоги ОСОБА_4 , а коли процес одужання для останньої став незворотній ОСОБА_4 відправили до лікарні, де остання померла через три дні після поступлення. За цих підстав позивачка просить відповідачку ОСОБА_2 усунути від спадщини згідно вимог ст. 1224 ЦК України. Окрім цього, позивачка вважає, що заповіт складений від імені ОСОБА_4 , який посвідчено секретарем В.Бистрянської с/ради Міжгірського району ОСОБА_4 Н.В. , 10.03.2015 року за реєстровим № 02, за яким ОСОБА_4 заповіла земельну ділянку площею 0,2431 га в с.В.Бистрий урочище "На городі" відповідачу ОСОБА_9 , - є незаконним та має бути скасований на підставі вимог ст.ст. 203, 207, 225, 1234 ч.1, 1247, 1248, 1257 ч.2 ЦК України. Оскільки спадкодавка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вищевказаний заповіт не підписувала, а зміст заповіту не відповідає волі спадкодавця, що є достатньою підставою для визнання цього заповіту недійсним. За наведених підстав позивачка просила: усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом від спадщини, відкритої внаслідок смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати недійсним та скасувати заповіт ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складений 10.03.2015 року, який посвідчено секретарем В.Бистрянської с/ради Міжгірського району 10.03.2015 року ОСОБА_4 Н.В. ; встановити факт спільного її проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 1992 року до дня смерті та визнати її спадкоємцем четвертої черги до майна померлої у порядку спадкування за законом.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 05 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_1 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 , - судові витрати у вигляді витрат відповідача ОСОБА_2 , на оплату правових послуг адвоката Рішко С.І., в користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП - НОМЕР_2 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 , в сумі 3900 грн.. У стягненні решти цих витрат відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити у даній справі нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував обставини, які нею наведені в позовній заяві, не дав їм належної правової оцінки, безпідставно відхилив клопотання про призначення у справі повторної судової почеркознавчої експертизи та неправомірно відмовив у заявленому позові.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні на її користь з ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 400грн. скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_10 на її користь понесені судові витрати в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представник Рішко С.І. в інтересах відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч.1,5ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Матеріалами справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживала і була зареєстрована на час смерті в АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_8 . помер ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9. (чоловік ОСОБА_4 ) Указані особи перебували в зареєстрованому шлюбі, проживали під час подружнього життя спільно, дітей від шлюбу не мали.

ОСОБА_4 на випадок своєї смерті склала заповіт, який посвідчено секретарем В.Бистрянської сільської ради 10.03.2015 р. за реєстровим № 02. За цим заповітним розпорядженням земельну ділянку площею 0,2431 га в с.В . Бистрий, ур. «На городі» згідно державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ЗК № 009591 ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10.

Станом на час смерті ОСОБА_4 з нею ніхто не проживав за вказаною вище адресою і не був зареєстрований.

31.03.2018 р. спадкодавець за заповітом ОСОБА_3 подав державному нотаріусу Міжгірської державної нотаріальної контори Дунаєвій О.І. заяву про прийняття спадщини за заповітом померлої ОСОБА_4 ..

21.03.2018 р. ОСОБА_11 подала заяву державному нотаріусу Дунаєвій О.І. про прийняття спадщини за законом за майном померлої ОСОБА_4

11.05.2018 р. ОСОБА_1 подала заяву державному нотаріусу Дунаєвій О.І. про прийняття спадщини за законом за майном померлої ОСОБА_4

13.06.2018 р. ОСОБА_2 подала заяву державному нотаріусу Дунаєвій О.І. про прийняття спадщини за майном померлої за правом представлення як племінниця померлої (мати ОСОБА_2 - ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , була рідною сестрою померлої ОСОБА_4 ).

Свідоцтва про право на спадщину за заповітом чи за законом на спадкове майно померлої ОСОБА_4 не видавалось.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеністю позовних вимог.

З такими висновками суду першої інстанції, погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Згідно із ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. (ст.1234ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені даними особами, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністів України.

Згідно ст.1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Згідно зі ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Обґрунтовуючи заявлений позов позивач посилалася на те, що спадкодавець ОСОБА_4 вищевказаний заповіт не підписувала і зміст заповіту не відповідає волі спадкодавця, що є достатньою підставою для визнання цього заповіту недійсним.

Ухвалою від 18.10.2018 року судом першої інстанції за клопотанням позивача по справі призначена судова почеркознавча експертиза.

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи, проведеної експертом Закарпатської НДЕКЦ Шкрюба С.М. від 02.12.2018 р. підпис від імені гр. ОСОБА_4 у оригіналі заповіту ОСОБА_4 посвідченому секретарем В.Бистрянської сільської ради, № 02 від 10.03.2015 р. в обох примірниках та рукописний запис «заповіт прочитано власно мною в голос в чому і розписуюсь», - виконаний гр . ОСОБА_4 .

Експерт ОСОБА_14 в суді першої інстанції під час розгляду справи підтримав даний висновок і ствердив, що під час проведення експертизи досліджувались всі документи, надані судом для проведення цієї експертизи.

З вказаного висновку експерта вбачається, що на експертизу окрім оригіналів заповіту було надано вільні зразки почерку та підпису ОСОБА_4 у наступних документах : дві заяви складені та підписані від імені ОСОБА_4 від 22.03. 2010, 30.04.2010 року на адресу виконкому і сільському голові с. В. Бистрий; особові справи №502657;№123122 ОСОБА_4 , які були надані і вилучені управлінням соціального захисту Міжгірської РДА, в яких містяться документи (заяви, декларації, трудова книжка).

Зі місту самого висновку, зокрема дослідницької частини, вбачається і зазначено, що: «При порівнянні досліджуваних підписів із вільними зразками підписів гр. ОСОБА_4 , які відповідні між собою у заявах та деяких документах у особовій справі та справі огляду ЛТК між ними були встановлені збіжності за загальними ознаками підписів, таким як: склад транскрипції підпису, його виробленість , координація та темп виконання, а також наступними окремими ознаками підписів…». Після проведення дослідження надані на експертизу документи :оригінали заповітів дві заяви складені та підписані від імені ОСОБА_4 від 22.03. 2010, 30.04.2010 року на адресу виконкому і сільському голові с. В. Бистрий; особові справи №502657;№123122, в яких містяться документи складені ОСОБА_4 , упаковані в спеціальний пакет Експертної служби №4136466, на якому виконаний напис «До висновку експерта №4/332 від 03.12.2018 року» і повернуті ініціаторові призначення експертизи разом з висновком експерта. (а.с.198-200 т.1).

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що експерт під час проведення експертизи досліджував всі документи, надані судом для проведення цієї експертизи, та обґрунтовано відмовив позивачу у призначенні повторної судової почеркознавчої експертизи.

Доводи апеляційної скарги в цій частині, з врахуванням вищенаведеного, є також безпідставними і не заслуговують на увагу.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не доведено, що оспорюваний заповіт спадкодавець ОСОБА_4 не підписувала і зміст заповіту не відповідає волі спадкодавця. Такі посилання позивача ґрунтуються на припущеннях і нічим не підтверджені.

Відповідно до 1224 ч.5 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

За змістом даної норми безпорадний стан особи, розуміється стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивач не надала жодних доказів, які б підтверджували, що спадкодавець ОСОБА_4 перед смертю перебувала у безпорадному стані, тривалий час; що ОСОБА_4 просила допомоги через свій безпорадний стан в ОСОБА_2 , а остання відмовляла в цьому.

Показаннями допитаного судом першої інстанції свідка ОСОБА_15 , що він як медик за освітою на прохання ОСОБА_4 надавав їй за місцем її проживання медичні послуги за призначенням лікаря (уколи, вимірював тиск, ставив капельниці).

Показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , допитаних судом першої інстанції стверджено, що ОСОБА_4 спільно проживала в шлюбі з чоловіком ОСОБА_6 в будинку в АДРЕСА_1 , який тяжко хворів (внаслідок інсульту отримав параліч) і у 1992 р. він помер. У будинку залишилась проживати одна ОСОБА_4 , яка надалі тимчасово співмешкала з іншим чоловіком в його будинку в с. В. Бистрий, опісля тимчасово в родичів (у ОСОБА_22 - 2010 р., в ОСОБА_16 - до 2016 р., а також у своєму будинку). Останні роки свого життя ОСОБА_4 не спілкувалась з родичами свого чоловіка, а саме з родиною ОСОБА_19 і ОСОБА_23 .

З врахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для встановлення факту спільного проживання позивача з ОСОБА_4

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно відмовив у заявленому позові. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду не спростовують, ґрунтуються на припущеннях і не заслуговують на увагу.

За вказаних обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_2 слід зазначити наступне.

Представник відповідачів в суді першої інстанції заявив про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5400грн.

Задовольняючи такі витрати частково в розмірі 3900 грн., суд першої інстанції виходив з того, що саме в такому розмірі вони є обґрунтованими і доведеними.

З даними висновками суду погоджується і апеляційний суд.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада від 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний характер.

Представник відповідачів надав суду для стягнення витрат договір про надання правових послуг, акт про прийняття-передачу цих послуг з переліком видів та квитанцію до прибуткового касового ордера в сумі 5400 грн. З акту прийняття-передачу послуг вбачається, що представник відповідачів визначив оплату послуг за представництво в судових засіданнях з розрахунку 13,5 затрачених на ці засідання годин вартістю 400 грн/год.

Суд першої інстанції правильно взяв за основу участь представника відповідачів у судових засіданнях згідно відміток часу проведення судових засідань за протоколами судових засідань у справі (всього сім засідань, які зазначені в акті і відповідають матеріалам справи), що в сукупності складає 4,75 год. і ці правничі послуги мають вартість за договором та актом 1900 грн.(400* 4,75 = 1900), а з врахуванням інших видів правничих послуг, які надані в суді першої інстанції і становлять 2000грн., загальна сума правничих послуг становить 3900грн. Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують і не заслуговують на увагу.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляції, що судом не взято до уваги, що жодне із семи призначених по справі судових засідань не було розпочато в зазначену годину, а послуга судового представництва надається адвокатом клієнту ще до початку судового засідання, оскільки вид правничих послуг визначається укладеним між сторонами договором про надання правової допомоги та актом про приймання - передачу наданих послуг. З укладеного договору та акту про приймання - передачу наданих послуг вбачається, адвокат надав послуги Курин А.М. по судовому представництву: участь у судовому засіданні, тобто послуга судового представництва надавалася адвокатом безпосередньо за участь в судовому засіданні, а не до початку судового засідання.

З врахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що витрати на правову допомогу в розмірі 3900 грн. є обґрунтованими, співмірними із складністю справи та часом витраченим адвокатом за надані послуги, відповідають засадам розумності й справедливості.

За вказаних обставин апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Рішко С.І., заявив про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в підтвердження понесення яких надасть докази протягом 5 днів після ухвалення рішення у справі.

З врахуванням наведеного питання судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, судом не може бути вирішено і не вирішувалось.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 05 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 04 жовтня 2019 року.

Головуючий :

Судді: