Справа № 352/1380/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/1109/19
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Турів О.В.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Хоминець М.М. 06 лютого 2017 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської ОБЛАСТІ,

в с т а н о в и в :

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном та зобов`язання вчинити дії, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з 12.07.1994 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який рішенням Тисменицького районного суду від 22.06.2009 року розірвано, 28.07.2011 року зареєстровано розірвання шлюбу у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Тисменицького районного управління юстиції Івано-Франківської області. У період шлюбу на підставі договорів дарування незакінченого будівництвом будинку від 28.03.2000 року та від 25.07.2000 року ОСОБА_4 набула у власність незакінчений будівництвом житловий будинок, процент готовності якого складав 72%, який знаходиться по АДРЕСА_1 . За час шлюбу сторони за спільні кошти здійснювали будівництво будинку. Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації проведено технічну інвентаризацію зазначеного будинку та 22 травня 2006 року виготовлено технічний паспорт, що підтверджує законність будівництва і 100% його готовності. У зв`язку із тим, що житловий будинок не був своєчасно зданий в експлуатацію, сторони не оформили право власності на нього.

Вказав, що 28/100 частин вказаного об`єкта незавершеного будівництва є спільною сумісною власністю подружжя, отже він являється власником 14/100 частин цього об`єкта. 27.05.2015 року відповідачка змінила замок у вхідних дверях будинку та встановила сигналізацію, що унеможливлює його доступ до будинку. Вказаними діями ОСОБА_4 чинить йому перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю. Просив зобов`язати відповідачку не чинити йому перешкод у користуванні незавершеним будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 , надати ключі від вхідних дверей, відключити та зняти сигналізацію з об`єкта нерухомості (а.с.2-4, том 1).

14.04.2016 року ОСОБА_3 подав заяву про збільшення позовних вимоги, в якій просив: зобов`язати відповідачку не чинити йому перешкод у користуванні незавершеним будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 , надати ключі від вхідних дверей, відключити та зняти сигналізацію з об`єкта нерухомості; визнати укладений договір № 1695 від 01.06.2015 року на централізовану охорону об`єкту, укладеного між ТзОВ «Граніт» та ОСОБА_4 недійсним, зобов`язати ТзОВ «Граніт» відключити та зняти сигналізацію із спірного об`єкта нерухомості (а.с.150-152, том 1).

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22.06.2016 року роз`єднано заявлені ОСОБА_3 вимоги, виділено вимоги про визнання недійсним договору на централізовану охорону об`єкту, зобов`язання ТзОВ «Граніт» вчинити дії у самостійне провадження (а.с.173-174, том 1).

Рішенням Тисменицького районного Івано-Франківської області суду від 06 лютого 2017 року у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном та зобов`язання вчинити дії відмовлено (а.с.219-222, том 1).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильну оцінку доказів по справі.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про ненадання ним належних і допустимих доказів на підтвердження факту його проживання та користування спірним житлом та реєстрації у цьому будинку. Судом першої інстанції неправильно з`ясовано наявність чи відсутність обставин справи, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків сторін як в учасників правовідносин, що виникли між ними.

Також висновок суду про те, що позивача не можна вважати таким, що набув право власності на 14/100 частин спірного будинку, а також, що до проведення державної реєстрації свого права власності йому не належить право володіння, користування та розпорядження спірним нерухомим майном, є неправильним. Після отримання в дар незакінченого будівництвом будинку подружжя разом, за спільні кошти проводило його будівництво. Крім того він особисто приймав безпосередню та активну участь у добудові незавершеного житлового будинку, в якому у встановленому чинним законодавством порядку зареєстрований і у якому проживав до 27.05.2015 року. Будинок повністю закінчений, проведено зовнішні та внутрішні роботи, газ, світло, воду. 27.05.2015 року відповідачка змінила замок у дверях по почала чинити перешкоди у користуванні спірним будинком. Всі його речі, гроші залишились у будинку, які ОСОБА_4 не повернула.

ОСОБА_4 порушує його право на користування та розпорядження спільним сумісним майном подружжя - незавершеним будівництвом житлового будинку у АДРЕСА_1 . Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити (а.с.2-5, том 2).

У запереченнях на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 зазначає, що апеляційна скарга безпідставна, необґрунтована та не підлягає задоволенню. Виходячи з положень ст.391 ЦК України, виключно власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Також із негаторним позовом може звернутись особа, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором. Ні власником, на особою, яка зареєструвала інші речові права з підстави, передбаченої законом або договором, ОСОБА_3 не являється. Рішення суду першої інстанції повністю відповідає вимогам закону та є обґрунтованим. Просить відхилити апеляційну скаргу, рішення суду залишити без зміни (а.с.26-31, том 2).

Оскаржуване рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2017 року переглядалося в апеляційному та касаційному порядку.

Постановою Верховного суду від 03 липня 2019 року ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.128-133, том 2).

Вислухавши пояснення представника апелянта ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 , доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем в порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України в редакції Закону 2004 року не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що на момент підключення відповідачем сигналізації він проживав у будинку, оскільки за вказаною адресою позивач не зареєстрований та має інше зареєстроване місце проживання, не набув права власності на частку в оспорюваному житловому будинку, доказів державної реєстрації свого права на частку в будинку не надав, що свідчить про передчасність пред`явлення позову.

Однак повністю погодитись із висновком суду не можна з огляду на таке.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 липня 1994 року (а.с.5, том 1), який розірвано рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області 22 червня 2009 року, 28 липня 2011 року зареєстровано розірвання шлюбу у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Тисменицького районного управління юстиції Івано-Франківської області (а.с.7, том 1).

28 березня 2000 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір дарування незакінченого будівництвом житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Шкіндер С.В. та зареєстрованого у реєстрі за № Д-111, згідно якого ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла у дар ? частину, що становить 32 відсотки, незакінченого будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 готовністю 72 відсотки. Цей незакінчений житловий будинок належав дарувателю згідно довідки про право власності робітничого двору, виданої виконавчим комітетом Угнринівської сільської ради Тисменицького району 26 січня 2000 року за № 60 (а.с.11, том 1).

25 липня 2000 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір дарування незакінченого будівництвом житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Шкіндер С.В. та зареєстрованого у реєстрі за № Д-352, відповідно до якого ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла у дар ? частину незакінченого будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 , готовністю 72 відсотки (а.с.12, том 1).

Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації на підставі наданих документів проведено інвентаризацію об`єкта незавершеного будівництва (а.с.13-15, том 1).

Будинок в експлуатацію не зданий. Позивач стверджує, що після отримання будинку відповідачкою в дар, вони разом, як подружжя, добудовували його до повної готовності.

Згідно наявної у матеріалах справи інформації, наданої Тисменицьким районним сектором УДМС в Івано-Франківській області від 06.08.2015 р., позивач ОСОБА_3 зареєстрований в АДРЕСА_3 (а.с. 43, том 1; а.с.40, том 2).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02.08.2016 року, яке набрало законної сили, визнано частку 28/100 незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя та визнано право власності за позивачем ОСОБА_3 на 14/100 частин вказаного незавершеного будівництвом житлового будинку (а.с.181-185, том 1).

Постановою Верховного суду від 23 січня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Апеляційного суду від 02.08.2016 року без зміни та поновлено його виконання (а.с.115-119, том 2).

Зазначеним рішенням апеляційного суду встановлено обставини, що оспорюваний об`єкт незавершеного будівництва частково збудований під час шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, будівництво його закінчене і він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється. Зазначене перешкоджає позивачу реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу нерухомого майна.

У відповідності з вимогами ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації; якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

За змістом положень п.3 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності на об`єкт незавершеного будівництва підлягає державній реєстрації. Пунктом 9 частини 1 статті 27 зазначеного Закону визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться, зокрема, на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Статтею 331 Цивільного кодексу України передбачено, що відсутність можливості використання об`єкта незавершеного будівництва за призначенням, задля якого він будується, не позбавляє особу, яка здійснює його будівництво, звернутися за проведенням державної реєстрації права власності на такий об`єкт.

Державна реєстрація права на незавершене будівництво здійснюється відповідно до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-ІV та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок).

Державна реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва проводиться у порядку, встановленому для державної реєстрації прав щодо нерухомого майна, право власності на яке заявлено вперше, з урахуванням певних особливостей.

Слід звернути увагу, що державна реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва проводиться лише за наявності державної реєстрації речового права на земельну ділянку, на якій розташований такий об`єкт.

Відповідно до п. 68 Порядку для державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва заявник повинен подати наступні документи:

1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом (крім випадку, коли речове право на земельну ділянку вже зареєстровано в Державному реєстрі прав);

2) документ, що відповідно до законодавства надає право на виконання будівельних робіт;

3) технічний паспорт на об`єкт незавершеного будівництва.

Документ, що відповідно до законодавства надає право на виконання будівельних робіт, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.

У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до законодавства надає право на виконання будівельних робіт, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в зазначеному Реєстрі.

Згідно ч.1 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою.

Відповідно до ч.1 ст.361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

За змістом положень ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності або на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.181 ЦК України, до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Відповідно рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Отже, позивач ОСОБА_3 є співласником об`єкта незавершеного будівництва, розташованого по АДРЕСА_1 , враховуючи ту обставину, що цей об`єкт не прийнятий в експлуатацію, а тому не набув ознак житлового будинку.

Оскільки ініціювати здійснення права власності, як то реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва, введення в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва як житлового будинку з подальшою реєстрацією права власності, встановлення порядку користування цим об`єктом, виділу частки тощо може лише власник або один із співвласників майна, тому, безумовно, права позивача, якому створені перешкоди у доступі до об`єкта незавершеного будівництва, порушені.

Розуміння положень ст. 391 ЦК України зводяться до права вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власника своїм майном, незалежно від того чи є мано рухомим або нерухомим.

Реєстрація права на майно є похідною дією від виникнення права власності на нього і не може бути здійснена без доступу власника (співвласника) до майна, оскільки для здійснення такої, вимагається, принаймні виготовлення технічного паспорта на об`єкт незавершеного будівництва ( п.68 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень).

Доводи представника відповідача про те, що не зареєстроване місце проживання позивача у будинку, не заслуговують на увагу, оскільки споруджений об`єкт до введення в експлуатацію не набув статусу житла. Крім того, відповідно до ч.6 ст.29 ЦК України, ч.10 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», фізична особа може мати кілька місць проживання, а реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі, якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором.

З огляду на зазначене, відсутність реєстрації місця проживання ОСОБА_3 за місцем розташування об`єкта незавершеного будівництва не є визначальною для вирішення цього спору.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню. Враховуючи на наявність спору в суді про поділ спільного майна подружжя, предметом якого був оспорюваний об`єкт незавершеного будівництва, суд першої інстанції не вирішив питання про зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили рішенням суду у справі про поділ майна подружжя, передчасно ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні майном.

Оскільки такий спосіб захисту як надання ключів від вхідних дверей об`єкта незавершеного будівництва, заявлений позивачем, в повній мірі відновлюватиме права позивача та надаватиме можливість доступу до об`єкта незавершеного будівництва, тому позов в частині зобов`язання відповідача відключити та зняти сигналізацію з об`єкта незавершеного будівництва є необґрунтованим, так як при наявності ключів від вхідних дверей встановлена сигналізація не буде перешкодою у доступі до об`єкта.

Як передбачено пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом при вирішенні спору неправильно застосовані норми матеріального і порушені норми процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

В силу вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3).

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Колегія суддів вважає, що з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 слід стягнути 2096,40 грн судових витрат (243,80 грн - сплачений судовий збір при поданні позовної заяви (а.с.1, том 1); 1000 грн - витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції (а.с.56-59, том 1); 267,96 грн - сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги (а.с.12, том 2); 584,64 грн - сплачений судовий збір за подання касаційної скарги (а.с.102, том 2), оскільки ці витрати підтверджуються відповідними розрахунковими документами.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні об`єктом незавершеного будівництва, розташованим по АДРЕСА_1 , та надати ключі від вхідних дверей.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_5 , проживаючої за адресою АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою АДРЕСА_1 судові витрати в розмірі 2096, 40 гривень (дві тисячі дев`яносто шість гривень сорок копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 27 вересня 2019 року.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський