Справа № 713/2123/18
Провадження №2/713/72/19
РІШЕННЯ

іменем України

13.02.2019 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області в складі: головуючого судді Кибич І.А., з участю секретаря Головач О.Д., за участю представника позивачів ОСОБА_1, за участю представника відповідачки ОСОБА_2, за участю представника третьої особи Усової В.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вижниця в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, інтереси яких представляє ОСОБА_1 до ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, де третьою особою без самостійних вимог на стороні відповідачки є служба у справах дітей органу опіки та піклування Вижницької районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, звернулись в суд з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням до відповідачів ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, де третьою особою без самостійних вимог є служба у справах дітей орган опіки та піклування Вижницької районної державної адміністрації. Посилаються на те, що вони є співвласниками житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1. Згідно довідки про склад сім'ї №2265 від 26.10.2018 р, яка видана в.о. старости с.Чорногузи Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області ОСОБА_9 в житловому будинку зареєстровано (прописано) дев'ять осіб: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, власник 1/2 житлового будинку; ОСОБА_10 (донька), ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_11 (донька), ІНФОРМАЦІЯ_3; ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, власник 1/2 житлового будинку та рідна сестра ОСОБА_4; ОСОБА_12 (донька), ІНФОРМАЦІЯ_5; ОСОБА_13 (син), ІНФОРМАЦІЯ_6; ОСОБА_6 (колишня невістка ОСОБА_5), ІНФОРМАЦІЯ_7; ОСОБА_7 (онук ОСОБА_5), ІНФОРМАЦІЯ_9; ОСОБА_8 (онук ОСОБА_5), ІНФОРМАЦІЯ_8.

В 2017 році шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 був розірваним. 10.05.2018 року рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області №713/491/18 з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_6 стягнуто аліменти на утримання малолітніх синів: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_9 у твердій грошовій сумі. Однак, ОСОБА_6 з дітьми не проживає в житловому будинку понад один рік без поважних причин. Відповідач не проживає в даному житловому будинку, не сплачує комунальні, платежі в утриманні житла участі не бере, особистих речей в житловому будинку не має і взагалі житловим будинком вона не цікавиться.

Вважають, що ОСОБА_6, яка діє в тому числі в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_8, втратила право користування житловим приміщенням житловим будинком АДРЕСА_1, у зв'язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації.

Посилаючись на ст.405 ЦК України просять визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7, яка діє в тому числі в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_8, такими що втратили право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1, стягнути витрати на правову допомогу та судові витрати.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали, посилалась на обставини викладені в позові, просила задовольнити. Зазначила, що ОСОБА_13, який є її племінником та сином ОСОБА_5 та колишній чоловік ОСОБА_6 не є власником житлового будинку, зареєстрований там, а реєстрація ОСОБА_6 перешкоджає користуватись їхньою власністю. ОСОБА_6 покинула місце реєстрації, коли дома нікого не було, перенесла речі, зняла квартиру. Категорично проти, щоб ОСОБА_6 та діти були зареєстровані в їх житловому будинку.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, посилалась на обставини викладені в позові, просила задовольнити.

В судове засідання позивачка ОСОБА_5 не з'явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_6 позовні вимоги не визнала, надала відзив на позов, де зазначила, що ані у неї, ані у її малолітніх дітей немає у власності будь-якого житла, а так само немає житла на праві постійного користування. Позбавлення її та її малолітніх дітей права на користування житлом за адресою АДРЕСА_2 становитиме для неї, та її малолітніх дітей, надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у прало особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, тому доводи позивачів, що дитина не є членом сім'ї позивача, не пов'язана з ними спільним побутом, взаємними правами і обов'язками, не заслуговують на увагу. До такого висновку прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду - у постанові від 04 липня 2018 року по цивільній справі №711/4431/17, провадження № 61-11933св18. В Постанові від 21 лютого 2018 року по цивільній справі №296 /2411/16-ц, провадження № 61-5007 св 18, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, прийшов до висновку, що неповнолітній не може бути позбавлений права користування квартирою з тої підстави, що неповнолітній не може самостійно обирати місце проживання, і факт його не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами, і не є підставою для позбавлення його права користування належним його батьку й житлом. В спірному житловому будинку, проживає батько малолітніх дітей - ОСОБА_13, а тому діти не можуть бути визнані такими, що втратили право на користування житлом. Виходячи із Постанови Верховного Суду від 21.02.2018 року, при таких обставинах, вона не може бути визнана також такою, що втратила право на користування житлом, як їх мати. Житловий будинок в АДРЕСА_1 вона покинула не добровільно, батько неповнолітніх дітей ОСОБА_13 побив її, а тому вона змушена була тимчасово покинути житло, по суті її вигнали із малолітніми дітьми із житлового будинку. Просить відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, підтримав поданий ОСОБА_6 відзив, просив відмовити в задоволенні позову. Враховуючи, що ОСОБА_6 на даний час немає іншого місця для проживання, у найманій квартирі, де проживала ОСОБА_6 відбулась пожежа, тому саме відповідно до ст.265 СК України, ОСОБА_5 як бабуся неповнолітніх дітей зобов'язана дбати про матеріальне забезпечення своїх внуків, зокрема і права на житло, допомагати своїм неповнолітнім внукам. Право власності позивачів було зареєстроване тільки у жовтні 2018 року, є власниками менше року, а тому вказаний позов є необґрунтований, попередній власник будь-яких позовів та скарг до ОСОБА_7 не пред'являла, заперечень не мала. ОСОБА_6 покинула місце реєстрації з поважних причин, оскільки її побив чоловік ОСОБА_13 Діти мають право проживати та бути зареєстровані там, де зареєстрований їхній батько.

В судовому засіданні представник органу опіки та піклування Вижницької РДА Усова В.П. заперечила щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 в частині визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 показав, що є колишнім чоловіком ОСОБА_7, розірвали шлюб, дружина пішла проживати на квартиру. Зазначив, що з дружиною мирились, проживали разом, і далі сварились. У 2017 році були між ними суперечки, він ОСОБА_6 не бив. Йому не відомо чому ОСОБА_6 покинула місце проживання, його дома не було. З ОСОБА_7 проживав в спірному житловому будинку з 2008 року по червень 2017 року, дітей було зареєстровано до житлового будинку.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 показав, що проживає по сусідству з ОСОБА_4, ОСОБА_5 Допомагав ОСОБА_7 влітку 2017 року переносити речі з житловому будинку, де вона була зареєстрована, оскільки вона попросила про допомогу. Перенесли речі до його житлового будинку, проживають через паркан. Не запитував ОСОБА_6 чому вона переносить речі, думав, що робить ремонти.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 показав, що проживає по сусідству з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на протязі двох років ОСОБА_6 не проживає по місцю реєстрації. Бачив її один раз того року у серпні. У них були суперечки, коли він кудись поїхав, то ОСОБА_6 виїхала з будинку. Відомо зі слів.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 показала, що знає ОСОБА_13 та ОСОБА_6 з 2009 року. Відносини були між подружжям погані, ОСОБА_13 ображав ОСОБА_6, поваги до неї з боку чоловіка та родичів не було, неодноразово бив ОСОБА_6 Бачила наслідки побиття, плечі сині, також бачила як два роки тому ОСОБА_13 ударив ОСОБА_6 по обличчю. Це було у лютому, березні 2017 року. ОСОБА_6 повідомила їй, що ОСОБА_13 сказав, щоб вона покинула будинок за місцем реєстрації, кухню закрив і вона дітей готувала у себе вдома. ОСОБА_6 покинула помешкання, бо її заставили покинути, створили такі умови, вчиняли домашнє насильство. Їй відомо, що ОСОБА_6 не має де проживати та немає де зареєструватися.

Суд, заслухавши позивачку ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_1, відповідачку ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_2, представника органу опіки та піклування Вижницької РДА Усову В.П., допитаних свідків, дослідивши письмові докази по справі, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 необхідно відмовити.

В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів .

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

На підтвердження позивачами ОСОБА_4, ОСОБА_5 позовних вимог про визнання ОСОБА_6, неповнолітніх: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_8, такими що втратили право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1, надано наступні докази:

Копія договору про поділ спадкового майна, посвідченого 29.10.2018 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Олійник Ю.М., зареєстровано в реєстрі за №806 з даних якого вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 провели поділ спадкового майна, згідно якого: ОСОБА_4, ОСОБА_5, успадкували в рівних частках: житловий будинок АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_10.

Копія свідоцтва про право на спадщину за законом Серія ННР 861849, виданого 29.10.2018 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Олійник Ю.М., зареєстровано в реєстрі за №808 з даних якого вбачається, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_10, а саме по 1/2 ідеальній частці житлового будинку АДРЕСА_1.

Копія свідоцтва про право на спадщину за законом Серія ННР 861848, виданого 29.10.2018 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Олійник Ю.М., зареєстровано в реєстрі за №807.

Копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №143177491, виданого 29.10.2018 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Олійник Ю.М. з даних якого вбачається, що ОСОБА_5 є власником 1/2 ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_1.

Копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №143178162, виданого 29.10.2018 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Олійник Ю.М. з даних якого вбачається, що ОСОБА_4, є власником 1/2 ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_1.

Довідка Вижницької міської ради про склад сім'ї №2265 від 26.10.2018 року з даних якого вбачається, що в житловому будинку, який розташований в АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, голова; ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 - дочка; ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3 - дочка; ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, сестра; ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_5 - племінниця; ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_6 - племінник; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_9; ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_8.

Акт обстеження житлового будинку від 26.10.2018 року з даних якого вбачається, що комісією встановлено, що в житловому будинку, який розташований в АДРЕСА_1 на час обстеження проживає онук ОСОБА_13. В будинку зареєстровані вісім чоловік. При обстеженні проведено бесіду з сусідами: ОСОБА_18, ОСОБА_14, ОСОБА_19, ОСОБА_15 За їхнім твердженням ОСОБА_6 та її двоє дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (неповнолітні) в даному будинку не проживають більше року. Останній раз бачили 11 червня 2017 року.

Довідка Управління соціального захисту населення Вижницької РДА №01-17/1712 від 09.11.2018 року з даних якої вбачається, що в управлінні соціального захисту населення райдержадміністрації ОСОБА_6 перебуває на обліку одержувач: по зверненню від 14.09.2017 року державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям, призначеної з 01.09.2017 по 28.02.2018 року у розмірі 1435,45 грн. щомісячно; по зверненню від 14.03.2018 року державної соціальної допомоги малозабезпеченим сімям, призначеної з 01.03.2018 року по 31.08.2018 року у розмірі 963,46 грн. щомісячно; державної допомоги при народженні дитини, призначеної з 01.03.2018 року по 30.08.2018 року в розмірі 860,00 грн. щомісячно. В період з 01.03.2017 року по 31.08.2017 року, згідно отриманих заяв, чоловік ОСОБА_13 отримував допомогу при народженні дитини ОСОБА_8, 2015 року народження та державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям.

Копія заочного рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 05.09.2017 року з даних якого вбачається, що шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7, що зареєстрований 09.01.2008 року у виконавчому комітеті Іспаської сільської ради, Вижницького району Чернівецької області, актовий запис №02, - розірвано.

Копія рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 10.05.2018 року з даних якого вбачається, що з ОСОБА_13 стягнуто на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_8 у твердій грошовій сумі у розмірі 740 (сімсот сорок ) гривень , щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.03.2018 року і до досягнення дитиною повноліття та на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_9 у твердій грошовій сумі у розмірі 930 (дев'ятсот тридцять ) гривень, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.03.2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Копія свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1, виданого 27.07.2009 року виконкомом Чорногузівської сільської ради, Вижницького району Чернівецької області, актовий запис №19 з даних якого вбачається, що батьками ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_9 є ОСОБА_6, ОСОБА_13

Копія свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2, виданого 08.10.2015 року виконавчим комітетом Чорногузівської сільської ради, Вижницького району Чернівецької області, актовий запис №28 з даних якого вбачається, що батьками ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_8 є ОСОБА_6, ОСОБА_13

При зверненні з даним позовом до суду позивачі посилаються на загальні вимоги закону щодо порядку визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ч.4 ст.41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ч.4, ч.5 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 156 ч.1 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ч.2, 3 ст. 156 ЖК УРСР За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР.

Згідно положень ч.1, 2 ст.64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивачі визначили спосіб для відновлення порушених прав, шляхом визнання ОСОБА_6 та неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, посилаючись на норми матеріального права, а саме положення ст.405 ЦК України, мотивуючи свою позицію тим, що ОСОБА_6 та неповнолітні діти ОСОБА_7, ОСОБА_8 понад рік не проживають по місцю реєстрації, без поважних причин, ОСОБА_6 не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участь не приймає, особистих речей у будинку немає.

На спростування обставин, викладених у позовній заяві відповідачкою ОСОБА_6 надано відзив та акт про пожежу від 10 січня 2019 року з даних якого вбачається, що в будинку, який винаймає ОСОБА_6 10 січня 2019 року о 09-15 год. відбулась пожежа, ймовірна причина - коротке замикання.

Фактичні обставини, встановлені судом при розгляді справи та зміст спірних правовідносин.

Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули право власності на житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_10, що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом.

Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрували право власності на спірний житловий будинок 29 жовтня 2018 року, що підтверджується копіями витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності;

В спірному житловому будинку крім позивачів, зареєстровані також ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3; ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_5; ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_6; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_9; ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_8, що підтверджується довідкою Вижницької міської ради про склад сім'ї №2265 від 26.10.2018 року.

Відповідачка ОСОБА_6 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_13 до 05.09.2017 року, що підтверджується копією заочного рішення, яке набрало законної сили;

Батьками неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_8 є ОСОБА_6 та ОСОБА_13, що підтверджується копіями свідоцтв про народження;

Позивачка ОСОБА_5 є бабусею неповнолітніх ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_8, що підтвердили в судовому засіданні сторони та свідки.

Відповідачка ОСОБА_6 з червня 2017 року в житловому будинку, який розташований в АДРЕСА_1, разом з неповнолітніми дітьми не проживає, що підтверджується актом обстеження житлового будинку від 26.10.2018 року.

При вирішенні позовних вимог позивачів суд виходить з наступних вимог закону.

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 27 грудня 2018 року (справа №759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18), згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Дитина до 10 років не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним батьку житлом; 2) незважаючи на визначення місця проживання дитини за рішенням суду з одним з батьків, фізична особа, яка не досягла десяти років, може бути зареєстрована в житлі іншого з батьків, адже стаття 29 ЦК України не пов'язує місце проживання особи з її реєстрацією.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла, тобто кореспондується з обов'язком держави створювати умови для захисту цього права.

Основною гарантією реалізації конституційного права на житло є закріплення принципу, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Пункт 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до ст.6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.7, 8 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Статтями 383 Цивільного кодексу України та 150 Житлового кодексу Української РСР передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Слід зазначити, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Згідно ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Статтею 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-12, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітні діти не мають права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набувають право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вони проживають.

Таким чином, на думку суду неповнолітні діти ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_8, не можуть бути визнані такими, що втратили право на користування спірним житловим приміщенням, оскільки в даному житловому будинку зареєстрований їхній батько, який відповідно до СК України наділений обов'язками щодо піклування, забезпечення належних умов проживання та матеріального утримання своїх неповнолітніх дітей.

На думку суду посилання представника відповідачки ОСОБА_2 стосовно того, що позивачка ОСОБА_5, як бабуся неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8 відповідно до ст.265 СК України, зобов'язана утримувати своїх неповнолітніх внуків,

якщо батьки не можуть з поважних причин надавати їм належного утримання, за умови, що баба, дід можуть надавати матеріальну допомогу, є обґрунтованими та заслуговують на увагу, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідачка ОСОБА_6 з поважних причин немає можливості на даний час зареєструвати своїх неповнолітніх дітей до іншого житлового будинку.

Що стосується визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, оскільки понад рік не проживає в житловому будинку, що розташований в АДРЕСА_1, судом досліджено в сукупності та надано оцінку всім доказам та аргументам наданими сторонами та встановлено наступне:

Позивачка ОСОБА_6, як дружина ОСОБА_13 у 2008 році була зареєстрована до житлового будинку в АДРЕСА_1, за згодою власника житлового будинку ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_10;

За життя ОСОБА_6 заперечень щодо реєстрації ОСОБА_7 у спірному будинку не мала, відомостей щодо її звернення з підстав зняття з реєстрації ОСОБА_7 позивачами та їх представником не надано;

Позивачі набули право власності на спірний житловий будинок у жовтні 2018 року, тобто є власниками спірного житлового будинку менше року.

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2018 року (справа 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18), згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом - саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин на позивача, що позивач не довів.

Окрім того, Верховний Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надаючи оцінку показам допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_13, який вказав, що у 2017 році між ними з дружиною виникали суперечки, ОСОБА_16, яка вказала, що часто гостювала у будинку, де проживали ОСОБА_13 та ОСОБА_6 та неодноразово бачила між ними суперечки та застосування фізичного насильства ОСОБА_13 стосовно своєї дружини, судом беруться до уваги аргументи відповідачки ОСОБА_6 та її представника стосовно того, що вона з поважних причин покинула спірний житловий будинок, зареєстроване місце проживання.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що відповідачка ОСОБА_6 є колишнім членом сім'ї власників спірного будинку, з поважних причин покинула місце проживання, на даний час не має можливості зареєструватись до іншого житлового будинку, а тому позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 щодо визнання ОСОБА_6 та неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.405 ч.2 ЦК України, ст.ст. 9, 64, 150, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 4, 13, ст.76, 77, 81, 89, 258-265, 354 ЦПК України, Суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, інтереси яких представляє ОСОБА_1 до ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_8, де третьою особою без самостійних вимог на стороні відповідачки є служба у справах дітей органу опіки та піклування Вижницької районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення - з дня складання повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Чернівецького апеляційного суду через Вижницький районний суд Чернівецької області.

Суддя: І. А. Кибич