Провадження №2/523/1445/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2019 р.

Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді Малиновського О.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевчук М.Є.

представників: позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до дочірнього підприємства « Контейнерний термінал ОСОБА_5» Компанії «ЕЙЧ ЕЙЧ ЕЛ ЕЙ ІНТЕРНЕШНЛ ГМБХ» - про стягнення середнього заробітку за час затримки трудової книжки , -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовними вимогами в яких зазначив, що він з 15.12.2006р. працював на посаді докера-механізатора в дочірньому підприємстві «Контейнерний термінал ОСОБА_5» Компанії «ЕЙЧ ЕЙЧ ЕЛ ЕЙ ІНТЕРНЕШНЛ ГМБХ» (далі за текстом ДП «КТО»). Наказом по підприємству від 02.06.2016р. його було звільнено за ч.2 ст.40 КЗпП України. Після звільнення ОСОБА_4 20.06.2016р.отримав на руки трудову книжку та став на облік в центр зайнятості. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13.12.2016р. наказ про його звільнення був скасований, а ОСОБА_4 було поновлено на роботі, в звязку з чим він подав відповідачу трудову книжку для внесення змін про його звільнення. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23.02.2017р. рішення суду першої інстанції від 13.12.2016р. було скасовано, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 було відмовлено. Після скасування рішення суду, відповідач не повернув йому трудову книжку, незважаючи на його постійні (усні, письмові) звернення. Посилаючись на зазначені обставини та на ч.1 ст. 47, ч.5 ст.235 КЗпП України, позивач просить стягнути з ДП «КТО» на його користь середній заробіток за час затримки трудової книжки за період з 23.02.2017р. по день ухвалення рішення суду в розмірі 622138,30 грн.

В судовому засіданні позивач та його представники предявлені позовні вимоги підтримали, просять задовольнити.

Представник відповідача предявлений позов не визнав, надавши відзив на позовну заяву та зазначив, що ДП «КТО» не порушувало права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_4 повязані з поверненням трудової книжки. Так, представник зазначив, що після виникнення підстав для повернення трудової книжки, ними 23.02.2017р. на адресу позивача був направлений лист в якому йому було запропоновано зявитися на підприємство для отримання трудової книжки. В звязку з неявкою позивача йому повторно був направлений лист від 10.05.2017р. про необхідність отримання трудової книжки. Трудова книжка не була поштою направлена позивачу за його заявою від 18.07.2017р., так як відправником такої заяви зазначався не позивач, а інша особа «ОСОБА_5М.», а в прізвищі позивача були допущені дві помилки, що дало підставу для підприємства сумніватися в направленні та підписанні такого листа особисто позивачем. Крім того, позивачу спрямовувались листи в яких підприємство посилалось на готовність повернути трудову книжку та готовність замовити перепустку на територію Одеського морського порту для позивача, втім позивач на підприємство не зявився, жодних заяв відповідач від позивача не отримував. Крім того, на думку представника відповідача ОСОБА_4 був пропущений строк позовної давності на звернення до суду, що також є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник відповідача заперечення підтримав, просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представників, представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 ЦПК України ).

Суд, в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 працював на посаді докера-механізатора в ДП «КТО». 02.06.2016р. наказом по ДП «КТО» ОСОБА_4 було звільнено за ч.2 ст.40 КЗпП України. Після звільнення ОСОБА_4 20.06.2016р. отримав на руки трудову книжку та став на облік в центр зайнятості. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13.12.2016р. (справа №523/8055/16) наказ про його звільнення було скасовано, а ОСОБА_4 було поновлено на роботі, в звязку з чим він подав відповідачу трудову книжку для внесення змін про його звільнення. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23.02.2017р. рішення суду першої інстанції від 13.12.2016р. було скасовано, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 було відмолено. Зазначені обставини сторонами по справі не оспорюються, а відтак не потребують додаткового доказування (ч.1 ст.82 ЦПК).

23.02.2017р., вих. № 276 ДП «КТО» на імя ОСОБА_4 був направлений лист в якому йому було запропоновано зявитися на підприємство для отримання трудової книжки. Вказаний лист був отриманий позивачем 13.03.2017р. (а.с.30-33).

В звязку з неявкою ОСОБА_4 на підприємство для отримання трудової книжки, ДП «КТО» 10.05.2017р. за вих. № 397, повторно направило лист позивачу про необхідність явки на підприємство для отримання трудової книжки. Лист був отриманий ОСОБА_4 17.05.2017р. (а.с.34-36).

14.08.2017р. вих.№655 ДП «КТО» направило відповідь на звернення ОСОБА_4 від 18.07.2017р. в якому зазначило, що не може розцінити його звернення, як його згоду направлення трудової книжки поштою, так як такий лист був направлений сторонньою особою (з огляду на дані, зазначені на конверті поштового відправлення), в прізвищі заявника допущено дві помилки, а підпис в заяві не відповідає зразку його особистого підпису на особовій картці, що викликало обєктивні сумніви, у справжності волевиявлення позивача. В даному листі була підтверджена готовність підприємства негайно повернути трудову книжку під особистий підпис у відділі кадрів підприємства та розяснено право позивача на замовлення необхідної перепустки. Лист був особисто отриманий позивачем (а.с.38-46).

Вирішуючи виниклий між сторонами спір, з урахуванням встановлених судом фактичних обставин, суд виходить з наступного обґрунтування.

Як проголошує стаття 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації.

Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після прийняття на роботу. Студентам вищих та учням професійно-технічних навчальних закладів трудова книжка оформляється не пізніше пяти днів після початку проходження стажування.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (ч.4 ст.234 КЗпП).

Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 №58, визначений порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах, організаціях.

Так, пунктами 4.1, 4.2 Інструкції передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч.3 ст.12, ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналіз норм права, які регулюють виниклі між сторонами правовідносини, дають підстави стверджувати, що підставою для стягнення з роботодавця середнього заробітку виникає при наявності доведеності вини останнього у затримці видачі трудової книжки.

Як було встановлено судом з боку відповідача були вчинені всі передбачені законом дії повязані з поверненням трудової книжки ОСОБА_4, зокрема, до трудової книжки були внесені відповідні записи, в день ухвалення апеляційним судом остаточного рішення у спорі про відмову у поновленні позивача на роботі (23.02.2017р.) ОСОБА_4 було направлено повідомлення про необхідність явки на підприємство для отримання трудової книжки. Такі нагадування направлялись на імя позивача в травні та серпні 2017р.. Зазначені обставини обєктивно підтверджені наданими з боку відповідача доказами. Втім, позивач, отримуючи повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, на підприємство особисто не зявився.

З боку позивача суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того факту, що він зявлявся на підприємство, а йому було відмовлено потрапити на підприємство та видати трудову книжку. Не довів позивач і ту обставину, що йому було відмовлено відповідачем у видачі тимчасової перепуски для явки на підприємство для отримання трудової книжки, враховуючи розташування підприємства на території Одеського морського порту. Натомість, в своєму листі від 14.08.2017р. підприємство зазначало про необхідність замовлення перепустки. Крім того, як пояснив позивач йому було відомо про порядок та умови отримання тимчасової перепустки, чим він і скористався коли його було поновлено на роботі на підставі рішення суду. Посилання з боку позивача та його представників про такі перешкоджання є недоведеними та судом відхиляються. В той же час, заперечуючи проти позову, відповідачем доведено, що з їх боку вчинялися дії, встановлені законом, з приводу повернення позивачу трудової книжки.

Враховуючи, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника та при наявності сумнівів зазначених ДП «КТО» у листі від 14.08.2017р. на імя ОСОБА_4, суд погоджується з посиланнями відповідача про відсутність підстав для направлення йому трудової книжки поштою на підставі заяви ОСОБА_4 від 18.07.2017р., так як така такий лист був направлений сторонньою особою (з огляду на дані, зазначені на конверті поштового відправлення), в прізвищі заявника було допущено дві помилки, а підпис в заяві не відповідав зразку особистого підпису позивача на особовій картці.

Будь-яких інших доказів на підтвердження наміру на отримання позивачем трудової книжки через пошту та доведеності вини підприємства в затримці її видачі, з боку позивача суду не надано.

Вирішуючи питання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності суд зазначає таке.

Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, вказаною нормою визначається загальний строк в три місяці для звернення за захистом субєктивних трудових прав працівника. При цьому для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Як пояснив в судовому засіданні ОСОБА_4 про виникнення у нього права на отримання трудової книжки він дізнався 23.02.2017р. під час ухвалення апеляційним судом Одеської області рішення суду про відмову в задоволенні його позовних вимог. Лист про необхідність явки та отримання трудової книжки ОСОБА_4 отримав 13.03.2017р., що на думку суду і є розпочатком перебігу строку позовної давності. Втім, з позовною заявою про захист свого порушеного субєктивного права ОСОБА_4 звернувся 27.11.2018р., тобто з пропуском встановленого законом строку для звернення до суду. Будь-яких поважних причин пропуску строку на звернення до суду позивач не обґрунтував, та такі не встановлені судом. Посилання представників позивача, що виниклі правовідносини є триваючими, а відтак строк позовної давності не застосовується, судом відхиляються з тих підстав, що предметом заявленого позову є стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки, який за змістом ст.ст.94,ч.4 ст.235 КЗпП України та за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав працівників щодо вчасного отримання ними трудової книжки в передбачений законом строк, тобто є фінансовою санкцією, та не входить до структури заробітної плати. Відтак, по виниклим між сторонами відносинам таке стягнення не може вважатися триваючим, в звязку з чим підлягає застосовуванню тримісячний строк позовної давності, передбачений ч.1 ст. 233 КЗпП України.

Отже, пропуск строку звернення до суду є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Разом з тим, суд вважає, що предявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню в звязку з їх недоведеністю та безпідставністю.

Керуючись статтями ст. ст.12,13,76,82,259, 263-265,268 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_4 до дочірнього підприємства « Контейнерний термінал ОСОБА_5» Компанії «ЕЙЧ ЕЙЧ ЕЛ ЕЙ ІНТЕРНЕШНЛ ГМБХ» - про стягнення середнього заробітку за час затримки трудової книжки залишити без задоволення у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 13 лютого 2019р.

Суддя