Справа №484/1160/14-ц
Провадження № 22ц/812/297/19 Головуючий у 1-ї інстанції Маржина Т.В.
Категорія 5 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 лютого 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Богуславською О.М.,

за участю: представника відповідачів - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 листопада 2018 року, ухваленого під головуванням судді Маржиної Т.В. у залі суду у місті Первомайськ Миколаївської області о 13 годині 35 хвилин зі складанням його повного тексту 3 грудня 2018 року, по справі

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

третя особа - Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції

у Миколаївської області

(далі - УДАБІ у Миколаївської області)

про зобов'язання знести об'єкти самочинного будівництва,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю, про зобов'язання відповідачів знести самочинно побудовані ними на присадибній ділянці домоволодіння АДРЕСА_1 сарай літ. «Б» та гараж літ. «Г».

У червні 2014 року доповнила позовні вимоги та просила також зобов'язати знести самочинно побудований туалет літ. «У».

В обґрунтування позову зазначала, що сторони по справі є сусідами по межі. Їй на праві власності з 2008 року належить об'єкт незавершеного будівництва, що розташований на приватизованій колишнім власником земельній ділянці площею 0,0651 га по АДРЕСА_1. Відповідачі є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, який знаходиться на суміжній земельній ділянці, наданої у користування під його забудову та обслуговування.

На вищезазначеній земельній ділянці відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 самочинно побудували господарські будівлі з порушенням правил добросусідства, а саме гараж літ. «Г», що фактично побудовано на межі із захопленням частини земельної ділянки, що належить позивачу, а також на відстані 0,4м від суміжної межі сарай літ. «Б» і туалет на відстані, що є меншою ніж 15м.

Дощові води, які стікають з самочинно побудованого гаражу на належну позивачу земельну ділянку призводять до незручностей у її користуванні, а вивіз фекалій із самочинно облаштованого туалету відбувається з території, що належить ОСОБА_3, внаслідок чого порушуються її законні права.

У письмових запереченнях на поданий позов відповідач ОСОБА_4 вважала його вимоги безпідставними, та посилалася на те, що спільно з ОСОБА_5 є співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 з 1999 року. Усі споруди, про знесення яких просить позивач побудовані на належній ним на праві користування земельній ділянці ще до 1986 року, та у відповідності до діючих на той час будівельних і санітарних норм, на відстані не менш 1м від межі із земельною ділянкою за НОМЕР_1, а тому не є об'єктами самочинного будівництва. Зміщення межі земельної ділянки НОМЕР_1 при її приватизації у 2008 році у бік їх земельної ділянці призвело до фактичного розташування стіни гаражу на межі сусідніх ділянок.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та їх неповне з'ясування, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги у повному обсязі.

На думку апелянта суд вірно встановив, що гараж побудовано з порушенням норм ДБН на межі її земельної ділянки із земельною ділянкою, якою користуються відповідачі, загальна площа якої, починаючи з 1981 року не змінювалася. В той же час встановивши такі факти зробив невірний висновок про зміщення меж і як наслідок неправомірно відмовив у задоволенні вимоги позивача.

Крім цього висновок суду про сплив позовної давності на захист прав позивача у судовому порядку є таким, що не відповідає нормам матеріального права.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 вважала її доводи необґрунтованими.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачів, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт порушення її прав у зв'язку з будівництвом суміжним власником спірних побутових споруд. Розташування гаражу, що належить відповідачам із заходом його правого переднього кута на земельну ділянку, що належить позивачу, не призвело до порушення її права, оскільки: по-перше, на час будівництва гараж було побудовано на відстані від межі між ділянками не менш ніж на 1 м, а його будівництво не оспорювалося попередніми забудовниками ділянки НОМЕР_1; по-друге, при приватизації земельної ділянки НОМЕР_1 у 2008 році відбулося зміщення межі в бік ділянки НОМЕР_2, і при передачі межових знаків як попередньому власнику, так і наступному, яким є позивач, місце розташування гаражу, за таких обставин, не оспорювалося ; і по-третє, знесення гаражу не є співмірним способом поновлення права позивача на власність 5см належної їй земельної ділянки.

З такими висновками суду слід погодитися, оскільки вони відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до положень Земельного Кодексу УРСР 1922 року, який діяв на час виділення землі під забудову будівельного кварталу, де розташовані суміжні земельні ділянки сторін, забороняється приступати до використання земельної ділянки до встановлення землевпорядними органами меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

За частиною 1 статті 106, статтею 107 ЗК України ( у редакції чинній на час виникнення спору) власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків. Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджуються з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

У відповідності до змісту статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей, а також зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням.

Згідно з частиною 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

При вирішенні справи судом встановлено, що позивачу ОСОБА_3, починаючи з червня 2008 року належить на праві власності 11% незавершеного будівництва житлового будинку, який розташовано на приватизованої у березні 2008 року попереднім власником земельної ділянці загальною площею 0,0651га за адресою: місто Первомайськ, вулиця Харківська, 20 (т.2 а.с.9-44, 67).

Відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є співвласниками житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 березня 1999 року. Земельна ділянка, на якій розташовано вказаний житловий будинок виділена під його будівництво та обслуговування, але до часу розгляду справи не приватизована (т.2 а.с.79-117).

Земельні ділянки за вищенаведеними адресами: АДРЕСА_1 є суміжними ділянками, які спочатку, у 1947 році відведені цілісним масивом (№10-12) загальною площею 2 104,60кв.м. одному первісному землекористувачу під забудову, а у подальшому цей єдиний масив поділено на три окремі суміжні земельні ділянки за №№ 18, 20, і 22 (т.1 а.с.166, т. 2 а.с.9-187).

За висновком експерта №825-827 від 13 лютого 2015 року (т.1 а.с.158-177), який базується на технічній та правовстановлюючій документації інвентарних справ (т.2 а.с.9-187), слідує, що земельна ділянка за нинішньою адресою: вулиця Харківська, 20 (колишня №10), що належить на праві власності позивачу, була виділена первісному землекористувачу 11 лютого 1956 року під індивідуальне будівництво площею 600кв.м., на підставі чого було укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, будівництво якого до наступного часу не завершено.

За наступною інвентаризацією у лютому 1981 року встановлено збільшення загальної площі цієї земельної ділянки до 659кв.м., але за арифметичним множенням зовнішніх розмірів ділянки її площа складала вже 651кв.м., за якою земельна ділянка по АДРЕСА_1 була приватизована, та яку у наступному набула на праві власності позивач ОСОБА_3.

Підстави збільшення площі земельної ділянки за НОМЕР_1 на 51кв.м. зі зміщенням межі по фасадної лінії шляхом її фактичного збільшення на 2,35м. від моменту виділу та укладення договору про надання у безстрокове користування у 1956-1957р.р. до моменту приватизації у березні 2008 року експертом не встановлено і з наданих письмових доказів не вбачається.

Одночасно експертом досліджена зміна площі та фасадних меж земельної ділянки по АДРЕСА_1, яка при її виділі 30 вересня 1953 року з первісної земельної ділянки, що складала єдиний масив площею 2 104,60кв.м., становила площу в 697кв.м. з цільовим призначенням під забудову житлового будинку. Але вже при інвентаризації у лютому 1981 році загальна площа вказаної земельної ділянки зменшилася і становила 671кв.м., що на 26кв.м. менше, ніж було виділено під забудову, зі зміщенням та зменшенням межі по фасаду на 2,15м.

Після виділення земельної ділянки під забудову за нинішньою адресою : АДРЕСА_1, вона була забудована, в тому числі спірними спорудами : сараєм літ. «Б», 1952 року будівлі на відстані від межі суміжного користування на 2,0м; гаражем літ. «Г», 1986 року будівлі, на відстані від межі на 1,0м і вбиральні літ. «У», 1988 року будівлі з подальшою реконструкцією у межах первісних розмірів, на відстані 5,92м від межі суміжного користування. Усе будівництво було здійснено первісним власником на підставі відповідних дозволів органів місцевого самоврядування.

У подальшому, у березні 2008 року, під час здійснення приватизації земельної ділянки за адресою: вулиця Харківська, 20 та встановлення меж у натурі, суміжну межу між ділянками за №№ НОМЕР_3 зафіксували по факту, в тому числі з розташуванням сараю літ. «Б» на відстані від межі в 0,4м., гаражу літ. «Г» на самій межі з заступом переднього правого куту на земельну ділянку НОМЕР_1. Вказані межі зафіксовано у відповідному акті з погодженням усіх суміжних землекористувачів без зауважень (т.2 а.с.17, 32-49).

Разом з тим, обґрунтовуючи своє звернення до суду позивач ОСОБА_3 посилалася на здійснення відповідачами самочинного будівництва сараю літ. «Б», гаражу літ. «Г» і вбиральні літ. «У» з порушенням межі суміжного користування та норм ДБН 360.92??

На підтвердження своїх доводів позивач надала акт технічного огляду від 26 листопада 2012 року та акти перевірок, проведених Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю на її звернення (т.1 а.с.9, 60-61), в яких, однак, відсутні такі ствердження, а саме щодо самочинного будівництва спірних споруд. Навпаки, у відповідях на звернення позивача встановлені факти будівництва сараю літ. «Б», гаражу літ. «Г» і вбиральні літ. «У» колишніми власниками будинку АДРЕСА_1 на підставі відповідних документів (т.1 а.с.14, 55-61). При будівництві туалету та сараю порушень державних будівельних норм та правил не встановлено. Щодо гаражу, то виявлено той факт, що на момент здійснення перевірок у 2012-2014р.р. його будівля розташована на межі земельних ділянок та дійсно своїм переднім правим кутом на 5см та довжиною близько 80см заходить на земельну ділянку по вулиці Харківській, 20.

Такі самі висновки щодо будівництва та розташування споруд містяться і у судовій експертизі №825-827 від 13 лютого 2015 року (т.1 а.с.158-177).

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що порушень прав позивача будівництвом сараю літ. «Б» і туалету літ. «У» у судових засіданнях за допомогою належних доказів не встановлено, і позивачем не доведено. Про наявність будь-яких стоків з цих будівель на земельну ділянку, які призвели б до неможливого її використання за цільовим призначенням, позивачем ОСОБА_3 у зверненні до суду, та інших компетентних органів не зазначено. Нею оспорюється лише місце розташування вищезазначених спірних споруд, яке не свідчить про наявність порушеного права суміжного землекористувача.

Разом з тим колегія суддів додаткового звертає увагу на положення, викладені у пункті 2.3.2 Санітарних правил утримання території населених пунктів, затверджених за №4690-88 від 5 серпня 1988 року, які діяли на час перебудови туалету, та передбачали, що на території приватних домоволодінь відстань від дворових вбиральнь до домоволодінь визначається самими домоволодільцями та може бути скорочена до 8-10 метрів. В конфліктних ситуаціях місце розташування дворових вбиральнь визначається представниками громади, адміністративними комісіями місцевим рад.

Таким чином розташування вбиральні на території приватного домоволодіння визначається самим власником та її відстань пов'язується не з відстанню від суміжної межі, а з відстанню до житлового будинку.

Крім цього за пунктом 2.1 ДБН В.2.2.-Х-20ХХ гаражі, господарські споруди та інші допоміжні споруди можуть розміщуватися по лінії огорожі (паркану), що розділяє сусідні ділянки в разі їх блокування з аналогічними спорудами на сусідній ділянки, але не повинні перетинати межі сусідніх ділянок.

Оскільки таких порушень при будівництві вбиральні колишнім власником будинку НОМЕР_2 не допущено, та такі його дії не утворили конфліктної ситуації з первісним суміжним землекористувачем, а також за відсутністю інших порушень, колегія суддів не вбачає підстав для поновлення прав позивача як прийдешнього власника суміжної ділянки шляхом знесення сараю літ. «Б» та вбиральні (туалету) літ. «У», які належать на праві власності відповідачам.

В той же час колегія суддів не вбачає підстав для знесення гаражу, який хоча не є самочинною будівлею, але на час приватизації суміжної ділянки став розташований таким чином, що його правий передній кут знаходиться на межі та на 5см ділянки, що належить позивачу, враховуючи наступне.

Так, по-перше будівництво гаражу відбулося у 1986 році у відповідності до дозвільних документів та на відстані від суміжної межі із земельною ділянкою за НОМЕР_1 на 1м, тобто у відповідності до санітарних і протипожежних норм та правил.

У подальшому, у зв'язку зі зміною загальних площ земельних ділянок за №№ НОМЕР_3 ( НОМЕР_1 в бік збільшення, НОМЕР_2 - в бік зменшення) та зміщення саме фасадної межі, де розташовано гараж у житловому будинку НОМЕР_2 на 2,15м в бік зменшення, а на ділянці НОМЕР_1 на 2,35м в бік збільшення, передній правий кут стіни гаражу змістився в бік межі з ділянкою НОМЕР_1 внаслідок втрати площі ділянки НОМЕР_2 по фасадної межі.

При цьому доводи позивача щодо незмінності загальної площі земельної ділянки НОМЕР_2, починаючи з 1981 року та по день розгляду спору не доводить факт незмінності довжини фасадної межі цієї ділянки та будівництва гаражу на суміжної межі, а навпаки спростовується як технічною документацією, так і висновком експерта.

Та, по-друге, при приватизації земельної ділянки НОМЕР_1, складення акту винесення меж в натурі, отримання колишнім власником ділянки НОМЕР_1 межових знаків, підтверджує погодження усіма суміжними землекористувачами проходження межі таким чином, що на ній залишається розташованою частина гаражу.

У протилежному випадку, у зв'язку з тим, що колишнім землекористувачем ділянки НОМЕР_1 не виконані обов'язки за договором забудови, для чого йому було відведено у безстрокове користування земельна ділянка площею 600кв.м., він (землекористувач) мав би законне право на приватизацію ділянки меншим розміром, внаслідок чого гараж, що належить відповідачам був би розташований на відстані від суміжної межі на 1м, як відбулося при його будівництві на підставі дозвільних документів.

І, в-третіх, стоки дощових вод з даху гаражу відведені відповідачами на належну ним земельну ділянку, а тому не порушують верхній шар земельної ділянки, що належить позивачу.

Посилання позивача на порушення при будівництві гаражу вимог п. 3.25 ДБН 360-92 є помилковим, оскільки на час будівництва спірної споруди ці норми не були введені у дію, а знесення в повному об'ємі споруди, що належить на праві власності суміжним власникам не є співмірним способом захисту права суміжного землевласника за викладених вище судом обставин.

За такого, суд першої інстанції вірно виходив з того, що стаття 376 ЦК України, якою керувалася позивач, передбачає можливість знесення самочинного будівництва за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування, і то у визначених законом випадках.

За позовом громадянина таке рішення може бути ухвалено на підставі статті 391 ЦК України в разі доведеності ним відповідно до вимог частини 3 статті 10 ЦПК України факту створення йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення цих перешкод в інший спосіб.

Тому, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, належним чином дослідивши надані докази, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд першої інстанції, застосувавши саме ті норми матеріального закону, які підлягають застосуванню в цьому випадку, дійшов справедливого висновку про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального і матеріального права та немає підстав для його скасування.

Стосовно іншого змісту апеляційної скарги ОСОБА_3, в тому числі щодо позовної давності, то вона не містить перелік обставин, які не були з'ясовані судом та вплинули на невірне вирішення ним справи, а також підставу для відмови у задоволенні позову. Визначені нею доводи не впливають на обґрунтовані висновки суду, та є фактичною переоцінкою доказів, які вже були досліджені та оцінені судом.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дати складення повного судового рішення.

Головуючий О.О.Ямкова

Судді С.Ю.Колосовський

О.В.Локтіонова