ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/751/19 Справа № 199/2612/17 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради

на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Четверта Дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування запису про державну реєстрацію права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 1947р. його баба ОСОБА_3 придбала домоволодіння, розташоване у АДРЕСА_1, у якому все своє життя вона прожила разом із його матір'ю ОСОБА_4 до смерті ІНФОРМАЦІЯ_3. Після смерті баби ОСОБА_4 фактично господарювала у будинку та з 18.03.1975 р. була зареєстрована у ньому, отримала рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області № 113/21 від 09.02.1990 р. «Про узаконення жилого будинку по АДРЕСА_2», яким узаконено за гр. ОСОБА_5 (ПІБ вказано російською мовою) жилий будинок по АДРЕСА_2 з 3-ма жилими кімнатами площею 27,5 м2, сараї Б, В і погріб Д. 24.03.1990р. було видане свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок. Також позивач зазначає, що він є єдиним спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4. Він звернувся до нотаріальної контори для оформлення спадщини, де дізнався, що на підставі підробленого свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.11.1990 р. власником домоволодіння є ОСОБА_2, тоді як фактично таке свідоцтво згідно архівних даних ніколи не видавалось. Також вказує, що жилий будинок був оформлений за його бабою як «ОСОБА_5» помилково, оскільки усе своє життя вона прожила як «ОСОБА_5» та померла саме з таким іменем, при зверненні до нотаріуса, останній рекомендував йому, зокрема, вирішити у судовому порядку факт належності права власності на житловий будинок бабі саме як «ОСОБА_5». З огляду на зазначене, позивач просив суд встановити факт належності ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, правовстановлюючого документа - свідоцтва про право власності на жилий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_2, виданого виконкомом Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська 24.03.1990 року на ім'я ОСОБА_5; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 08 листопада 1990 року, в якому видавником зазначена Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, реєстровий №1-4290, про спадкування за законом ОСОБА_2 домоволодіння АДРЕСА_2 після смерті ОСОБА_5; скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме запис № 18769554 від 24.01.2017 року про проведену державну реєстрацію прав власності на житловий будинок АДРЕСА_2 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_2, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 101; визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4, право власності на жилий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_2

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Встановлено факт належності ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, правовстановлюючого документа - свідоцтва про право власності на жилий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_2, виданого виконкомом Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська 24.03.1990 року на ім'я ОСОБА_5.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 08 листопада 1990 року, в якому видавником зазначена Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, реєстровий №1-4290, про спадкування за законом ОСОБА_2 домоволодіння АДРЕСА_2 після смерті ОСОБА_5.

Скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме запис № 18769554 від 24.01.2017 року про проведену державну реєстрацію прав власності на житловий будинок АДРЕСА_2 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_2, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 101.

Визнано за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) в порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4, право власності на жилий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_2, які складаються з: житлового будинку літ. А-1 загальною площею 55,1 кв.м, житловою площею 27,9 кв.м, сараїв літ.Б,В, погрібу літ. Д.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, Дніпровська міська рада звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що матеріали справи не містять належних доказів щодо предмету спору, підтверджень спорідненості позивача зі спадкодавцем, не встановлено наявність обґрунтованої відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину. Крім того, судом не залучено Дніпровську міську раду до участі у справі.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він підтримує рішення суду першої інстанції та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у 1947р. ОСОБА_5 придбала у гр. ОСОБА_9 домоволодіння, розташоване у АДРЕСА_1, який складався з: дерев`яно-мазаного будинку, критого залізом розм. 2,0х9,0х3,0, коридору дерев`яно-мазаного будинку, критого залізом розм. 3,0х2,50х2,80, погребу цегляного розм. 4,0х3,0х1,50, що підтверджується Актом техніка Райкомунгоспу АНД району ОСОБА_10 від 02.04.1947р., довідкою Інспекції державного страхування від 08.04.1947р.

ОСОБА_3 проживала у вказаному домоволодінні (у подальшому назва вулиці та нумерація будинку змінились на АДРЕСА_2) разом із своєю дочкою - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1

ІНФОРМАЦІЯ_3. ОСОБА_3 померла. (а.с.18)

Після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3., відкрилась спадщина на належне їй майно, спадкоємцем майна якої є її дочка ОСОБА_4. (а.с.19).

Правовідносини щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 виникли в період 1975 року, тобто до набрання законної сили ЦК України 2004 року, вони регулюються нормами цивільного законодавства діючими на той час, а саме ЦК УРСР 1963 року.

За ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Згідно ст. 548 ЦК УРСР 1963 року - для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР 1963 року - визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Особою, що вступила в управління та володіння спадковим майном після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3., вважається її дочка - ОСОБА_4, яка фактично господарювала у будинку та з 18.03.1975 р. була зареєстрована у ньому, що підтверджується погосподарською книгою, а також підтверджується факт, що рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області № 113/21 від 09.02.1990 р. «Про узаконення жилого будинку по АДРЕСА_2» на підставі заяви ОСОБА_4 вирішено: узаконити за гр. ОСОБА_5 (ПІБ вказано російською мовою) жилий будинок по АДРЕСА_2 з 3-ма жилими кімнатами площею 27,5 м2, сараї Б, В і погріб Д. 24.03.1990р. на ім`я «ОСОБА_5» було видане свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 531 за реєстровим № 7 (а.с.30).

ІНФОРМАЦІЯ_4. ОСОБА_4 померла (а.с.21).

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є сином ОСОБА_11 (а.с.22).

Після смерті матері прийняв спадщину шляхом постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що також підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї (а.с. 23-24).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За умовами ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

04 квітня 2017 року позивач звернувся до четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину померлої ОСОБА_4, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 (а.с.60).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 березня 2017 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва, оскільки у правовстановлюючих документах на житловий будинок значиться ОСОБА_5, тоді як в свідоцтві про смерть - ОСОБА_5, і в свідоцтві про народження ОСОБА_4 записано мати - ОСОБА_5.

Відповідно до п.6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документах, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Вивчивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності з обставинами справи, суд першої інстанції, прийшов до обґрунтованого висновку про належність ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, правовстановлюючого документа - свідоцтва про право власності на жилий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_2, виданого виконкомом Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська 24.03.1990 року на ім'я ОСОБА_5.

В той же час судом встановлено, що на даний час власником будинку по АДРЕСА_2 значиться відповідач по справі - ОСОБА_2, згідно свідоцтву про право на спадщину за законом від 08.11.1990 р. Однак згідно архівних даних Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори таке свідоцтво не видавалось, що свідчить про його недійсність.

Враховуючи, що позивач є єдиним спадкоємцем, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4, яка в свою чергу успадкувала спірне домоволодіння після смерті ОСОБА_5, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про існування об'єктивних підстав для визнання за позивачем права власності на жилий будинок по АДРЕСА_2.

Таким чином, встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись вищезазначеними нормами матеріального права ухвалив рішення, що відповідає вимогам чинного законодавства та підтверджується матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги Дніпровської міської ради про відсутність належних доказів щодо предмету спору, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки матеріали справи містять достатні, належні та допустимі докази в розумінні ст.ст.76-81 ЦПК України, що підтверджують спорідненість позивача з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та обґрунтованість його позовних вимог.

Таким чином доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, право на оцінку яких має лише суд, згідно ст.89 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі щодо незалучення міської ради до участі у справі в якості відповідача також підлягають відхиленню, оскільки апеляційна скарга не містить доказів того, що судом першої інстанції вирішувалось питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки Дніпровської міської ради.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та не впливають на встановлені обставини справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04).

Передбачених ст.376 ЦПК України порушень норм матеріального чи процесуального права, які б могли призвести до скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено, тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Судові витрати, понесені Дніпровською міською радою у зв'язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді О.В.Лаченкова

О.В. Свистунова