Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 317/1005/15-ц

провадження № 61-16469св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Запорізької області в складі суддів: Кочеткової І. В., Маловічко С. В., Гончар М. С., від 17 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - банк, ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов з урахуванням уточнень обґрунтовано тим, що 19 липня 2005 року сторони уклали кредитний договір № ZPVLGK00000521, відповідно до якого ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», надало ОСОБА_1 кредит на суму 15 000 дол. США на строк до 17 липня 2015 року для купівлі житлового будинку, а ОСОБА_1 зобов'язався повернути банку суму кредиту шляхом внесення щомісячних платежів та сплатити на нього проценти та комісію. На порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 свої обов'язки виконував не в повному обсязі, допустив прострочення сплати щомісячних платежів, внаслідок чого станом на 06 лютого 2017 року заборгованість за кредитом становить 9 394,99 дол. США, із яких за тілом кредиту - 3 565,66 дол. США, за процентами - 2 824,21 дол. США, з виплати комісії 458,98 дол. США, пеня 2 546,14 дол. США.

У травні 2016 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов, який в ході розгляду справи неодноразово доповнював і уточнював, і, остаточно уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати недійсними умови пункту 1.1. кредитного договору щодо сплати комісії; визнати незаконними дії банку в частині збільшення процентної ставки за договором; зобов'язати банк повернути йому зайво сплачені кошти та видати довідку про відсутність заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування зустрічного позову відповідач зазначав, що умовами кредитного договору встановлено обов'язок сплати позичальником на користь банку щомісячної комісії в розмірі 0,18 % від суми виданих кредитних коштів. Вказана умова договору про сплату щомісячної комісії не відповідає вимогам статей 11 та 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та прямо суперечить вимогам, встановленим пунктами 3.1, 3.6, 3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які затверджені постановою Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року. Всупереч вимогам пункту 2.3.2 договору, банк самостійно підвищив процентну ставку за кредитом, що призвело до штучного збільшення заборгованості.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області в складі судді Нікітіна В. В. від 30 березня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено у задоволенні позову.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов'язано ПАТ КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_1 надмірно сплачені кошти за кредитним договором № ZPVLGK00000521 від 19 липня 2005 року в сумі 2 751 (дві тисячі сімсот п'ятдесят один) долар 47 центів США в гривневому еквіваленті за курсом Національного Банку України, встановленому на день повернення коштів.

У задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовлено.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 640 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк неправомірно з листопада 2008 року підвищив відсоткову ставку за кредитом до 12,6% річних, а також безпідставно нараховував щомісячну комісію. Згідно наведеного судом першої інстанції розрахунку позичальник достроково виконав умови кредитного договору, погасив кредитну заборгованість у лютому 2013 року, а кошти, сплачені ним після 20 березня 2013 року в загальній сумі 2 751 доларів США є переплатою і підлягають стягненню з банку на користь позичальника.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 березня2017 року в оскаржуваній частині скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 19 липня 2005 року, розмір якої станом на 06 лютого 2017 року становить 6 097,49 доларів США і 56 960,42 грн, із яких: за тілом кредиту - 3 565, 66 доларів США, за відсотками -2 072,85 доларів США, за комісією 458, 98 доларів США, а також 56 960,42 грн пені.

У задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 про зобов'язання ПАТ КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_1 надмірно сплачені кошти за кредитним договором від 19 липня 2005 року в сумі 2 751 доларів 47 центів США в гривневому еквіваленті за курсом Національного Банку України, встановленому на день повернення коштів залишено без задоволення.

Указано, що в іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржувалося.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені не повно, а доводи апеляційної скарги підтверджені належними та допустимими доказами і спростовують висновки суду першої інстанції.

Судом указано, що між учасниками даної справи виникли кредитні правовідносини на підставі кредитного договору від 19 липня 2005 року. Внаслідок неналежного виконання позичальником його кредитного зобов'язання, банк у березні 2015 року звернувся до суду із даним позовом та просив стягнути з відповідача за первісним позовом суму заборгованості в розмірі 4 859,88 доларів США. Уточнивши позовні вимоги у лютому 2017 року, банк просив стягнути з боржника суму заборгованості в розмірі 9 394,99 доларів США. Указавши на порушення позичальником умов кредитного договору, а також на те, що під час апеляційного розгляду справи банком надано скоригований розрахунок кредитної заборгованості, суд апеляційної інстанції стягнув спірну заборгованість, яка станом на 06 лютого 2017 року становить 6 097,49 доларів США і 56 960, 42 грн, із яких: за тілом кредиту - 3 565, 66 доларів США; за відсотками - 2 072,85 доларів США; за комісією - 458, 98 доларів США, а також 56 960,42 грн пені.

У задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_1 в частині визнати недійсними умов пункту 1.1 кредитного договору щодо сплати комісії, суд апеляційної інстанції відмовив, оскільки спірний кредитний договір між сторонами укладено у липні 2005 року, а заборона банкам встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, зокрема, за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку була визначена законодавством після укладення кредитного договору.

У задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_1 в частині визнання незаконними дій банку щодо збільшення процентної ставки за договоромсуд апеляційної інстанції відмовив, оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, визнано, що підвищення відсоткової ставки за кредитним договором відбулося у відповідності до умов кредитного договору і вимог діючого законодавства, що спростовує відповідні доводи позивача за зустрічним позовом, а також унеможливлює задоволення вимоги ОСОБА_1 щодо зобов'язання банку повернути йому зайво, на його думку, сплачені кошти та видати довідку про відсутність заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, не повно дослідив зібрані у справі докази та дійшов помилкових висновків про часткове задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк» та відмову у задоволенні вимог його зустрічного позову, необ'єктивно і упереджено вирішивши спір. Скаржник не згоден із розміром кредитної заборгованості, визначеною судом апеляційної інстанції. Крім того, указано, що умови кредитного договору містять положення, які суперечать Закону України «Про захист прав споживачів» та вимогам, встановленим пунктами 3.1, 3.6, 3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які затверджені постановою Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року. Також, зазначено, що банк неправомірно підвищив процентну ставку за кредитом, що призвело до штучного збільшення заборгованості.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 19 липня 2005 року сторони уклали кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 16 350 доларів США, із яких 15 000 доларів США для придбання житлового будинку, 1 350 доларів США - на оплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом процентів в розмірі 0,88 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,18 % на місяць від суми виданого кредиту.

Строк повернення кредиту визначено сторонами - 17 липня 2015 року.

Погашення заборгованості за договором здійснюється щомісячними платежами в сумі 231,14 доларів США, які спрямовуються на погашення заборгованості по кредиту, процентам, комісії а також інших видатків банку відповідно до пунктів 2.2.9, 4.3 договору.

За користування кредитом з дати списання коштів з кредитного рахунку і до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує банку відсотки в розмірі, зазначеному у пункті 1.1 договору (0,88%). Нарахування відсотків здійснюється з дати списання коштів з рахунку до дати повного погашення кредиту. Проценти нараховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи із фактичної кількості днів за користування кредитом і 360 днів у році. Повне погашення процентів здійснюється не пізніше дня повного погашення кредиту (пункт 3.3 договору).

При неповерненні кредиту у строк, встановлений договором, заборгованість в частині своєчасно неповернутої суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості на прострочену суму кредиту нарахування відсотків здійснюється згідно пункту 1.6 договору з дати виникнення прострочення (пункт 3.7 договору).

При порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань за кредитом, банк має право нараховувати, а позичальник зобов'язується сплатити пеню у розмірі 0,15 % суми простроченого платежу, але не менше 1 грн (або суми в валюті кредиту, еквівалентній 1 грн згідно курсу Національного Банку України на день сплати) за кожний день прострочення (пункт 4.1 договору).

Факт надання позивачем кредитних коштів підтверджується розпорядженням про видачу кредиту та не оспорюється відповідачем ОСОБА_1

Банк звернувся до суду із даним позовом у березні 2015 року та просив стягнути з відповідача за первісним позовом суму заборгованості в розмірі 4 859,88 доларів США.

Остаточно уточнюючи позовні вимоги у лютому 2017 року, банк надав суду першої інстанції розрахунок заборгованості ОСОБА_1, згідно якого станом на 06 лютого 2017 року заборгованість за кредитом становить 9 394,99 доларів США, із яких за тілом кредиту - 3 565,66 доларів США, за процентами - 2 824,21 доларів США, з виплати комісії - 458,98 доларів США, пеня - 2 546,14 доларів США.

В засідання апеляційного суду банк надав уточнений детальний розрахунок боргу, згідно якого станом на 06 лютого 2017 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитом становить 8 253,74 долари США, із яких за тілом кредиту 3 618, 32 доларів США, за процентами 2 072, 85 доларів США, з комісії - 459 доларів США, з пені - 2 103, 57 доларів США, що за курсом Національного Банку України на час пред'явлення вимоги становить 56 960,42 грн.

Із аналізу розрахунку заборгованості, наданого банком в засідання апеляційного суду, вбачається, що з 24 листопада 2008 року банк підвищив відсоткову ставку за кредитом з 10,56 % річних до 12,6% річних.

Крім того, у зв'язку із порушенням ОСОБА_1 графіку погашення кредиту банк у відповідності з пунктом 1.12 кредитного договору на прострочену заборгованість за щомісячними платежами нараховував відсотки у розмірі подвійної ставки, тобто із розрахунку 21,12 %.

Установлено, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2011 року у справі № 22-92/11, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання неправомірними дій щодо підвищення відсоткової ставки та збільшення щомісячного платежу по кредитному договору, зобов'язання проведення перерахунку, стягнення сплаченої різниці.

Указаним рішенням установлено, що, після отримання повідомлення банку від 10 березня 2008 року про підвищення відсоткової ставки за кредитним договором від 19 липня 2005 року, ОСОБА_1 з грудня 2008 року сплачував проценти за новою ставкою, а із позовною заявою до банку щодо незгоди з таким підвищенням звернувся у грудні 2009 року, тому пропозицію необхідно вважати прийнятою і правочин вчиненим, враховуючи частини другу та третю статті 205, частину другу статті 642 ЦК України.

Також, установлено, що відповідно до пункту 1.1 кредитні кошти надавалися позичальнику зі сплатою за користування кредитом, зокрема, комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,18 % на місяць від суми виданого кредиту.

Як зазначено у кредитному договорі під розрахунково-касовим обслуговуванням слід розуміти видачу готівки за кредитом, обробка, перерахунок готівки банком при погашенні позичальником заборгованості за кредитом, відсотками, іншими платежами, оформлення і обробка розрахункових документів при безготівковому перерахунку кредитних коштів.

Обґрунтовуючи свої висновки про те, що сплачена відповідачем комісія у розмірі 0,18% на місяць з 10 травня 2007 року підлягає віднесенню на погашення відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що положення умов кредитного договору щодо сплати комісії суперечить статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, згідно яким банки не мають право встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, зокрема, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку.

Апеляційним судом установлено, що кредитний договір сторонами укладався до затвердження указаних вище Правил і внесення змін у Закону України «Про захист прав споживачів».

Відмова ОСОБА_1 у задоволенні вимог зустрічного позову про визнання недійсним пункту 1.1 кредитного договору про щомісячну сплату комісії останнім в апеляційному порядку не оскаржувалася.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Справа в частині вимог зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 1.1 кредитного договору про щомісячну сплату комісії у касаційному порядку Верховним Судом не переглядається, оскільки рішення суду першої інстанції в цій частині не переглядалось апеляційним судом.

В частині вимог зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання незаконними дій банку щодо збільшення процентної ставки за договором та зобов'язання банку повернути позичальнику зайво сплачені кошти і видати довідку про відсутність заборгованості за кредитним договором Верховний Суд виходить із наступного.

10 березня 2008 року банком було прийняте рішення про підвищення відсоткової ставки за спірним кредитним договором з 10, 56 % до 12, 60 % на рік, починаючи з 24 листопада 2008 року, про що позичальнику було надіслано повідомлення.

Зазначене повідомлення ОСОБА_1 отримав 14 листопада 2008 року.

Після отримання повідомлення, ОСОБА_1 з грудня 2008 року сплачував проценти за новою ставкою, та фактично прийняв пропозицію банку.

Указані обставини установлені рішенням апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2011 року у справі № 22-92/11, яке набрало законної сили та є чинним згідно загальнодоступних даних Єдиного державного реєстру судових рішень.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи в частині вимог зустрічного позову ОСОБА_1, які переглядаються касаційним судом, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши відсутність підстав для визнання незаконними дій банку щодо збільшення процентної ставки за договором, що підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні указаних вимог ОСОБА_1

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 в частині вирішення апеляційним судом вимог зустрічного позову у їх сукупності зводяться до незгоди із висновками апеляційного суду, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині вимог зустрічного позову ОСОБА_1, які переглядаються в касаційному порядку, слід залишити без змін.

В частині вимог позову ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором Верховний Суд виходить із наступного.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції вчастині вимог позову ПАТ КБ «Приватбанк» не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судами установлено, що кредитна заборгованість за спірним договором мала бути повністю погашена позичальником до 17 липня 2015 року (пункт 1.1 договору).

Банк звернувся до суду із даним позовом у березні 2015 року та просив стягнути з відповідача за первісним позовом суму заборгованості визначену станом на момент звернення до суду в розмірі 4 859,88 доларів США.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

ПАТ КБ «Приватбанк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у березні 2015 року до суду із позовом про примусове стягнення цих коштів у судовому порядку із боржника ОСОБА_1

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (касаційне провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (касаційне провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року справа № 202/4494/16-ц (касаційне провадження № 14-318цс18).

З прийняттям указаних постанов внесена визначеність, зокрема, щодо застосування положень чинного законодавства в частині стягнення з боржника заборгованості на користь кредитора та визначення складових такої заборгованості.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов'язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

При зверненні до суду із даним позовом, ПАТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з відповідача за первісним позовом суму заборгованості визначену станом на момент звернення до суду в розмірі 4 859,88 доларів США.

Однак, судом апеляційної інстанції встановлено, що первісний розрахунок кредитної заборгованості станом на дату звернення банку до суду було вчинено не у повній відповідності до умов кредитного договору і такий розрахунок підлягає уточненню.

З огляду на зазначене, для прийняття остаточного рішення у даній справі в частині вирішення позову ПАТ КБ «Приватбанк» необхідно дослідити фактичні обставини справи та визначити остаточну суму кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню з позичальника на користь банку, з урахуванням указаних вище обставин.

Згідно вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2017 року в частині вирішення вимог зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання незаконними дій банку щодо збільшення процентної ставки за договором та зобов'язання банку повернути позичальнику зайво сплачені кошти і видати довідку про відсутність заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2017 року в частині вирішення вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С.П. Штелик