КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року м. Київ

Справа № 370/546/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка подана представником Криловою Оленою Леонідівною, на рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 червня 2019 року, ухвалене у складі судді Мазки Н.Б.,

у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У лютому 2019 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором №б/н від 22.01.2013 року, який був укладений між позивачем та ОСОБА_2 , у сумі 10277 грн. 42 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 з метою отримання банківських послуг підписав заяву б/н від 22.01.2013 року, згідно якої отримав кредит в розмірі 7500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак кредитні кошти не повернув.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер. Спадкоємцем, який постійно проживав разом з спадкодавцем, є ОСОБА_1 . Зазначає, що відповідач прийняла спадщину, до складу якої входить, у тому числі кредитні зобов`язання померлого позичальника. Спадкування обов`язків відбулось відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, оскільки відповідач не відмовилась від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки. Станом на дату смерті ОСОБА_2 заборгованість позичальника перед банком становить 10277 грн. 42 коп., яка складається з: 2692,07 грн. - тіло кредиту; 6429,32 грн. - відсотків за користування кредитом; 1156,03 грн. - пені.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 10 червня 2019 року задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Крилова О.Л. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є відповідач, що підтверджується копіями паспортів позичальника (спадкодавця) та відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначена одна й та жадреса. Жодних доказів того, що відповідач не мешкав разом з позичальником за адресою своєї реєстрації до дня його смерті, матеріали справи не містять. При цьому, позивач зазначає, що згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 04 жовтня 2017 року позивачем був направлений лист-претензія до спадкоємця - відповідача, якою позивач пред`явив свої вимоги до спадкоємців позичальника.

Вказує, що суд не надав оцінки тому факту, що згідно з наявною в матеріалах справи копією анкети-заяви позичальника (спадкодавця), він мав у особистій власності нерухоме майно за адресою проживання, про що свідчить відповідна відмітка позичальника ванкеті. Банк своєчасно та в установленому законом порядку звернувся з вимогами про стягнення заборгованості, розмір заявленої суми обґрунтований. Обраний позивачем спосіб захисту відповідає вимогам закону.

Посилається на те, що з огляду на предмет судового спору до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин про розмір боргових зобов`язань боржника на день відкриття спадщини, а до обов`язків спадкоємців у разі заперечення ними заявлених вимог - розмір своєї відповідальності перед кредитором, а саме : розмір майна, успадкованого спадкоємцем. Спадкоємці не стають правонаступниками у правовідносинах боржника з кредитором, однак зобов`язані повернути кредитору борги спадкодавця, які вчинені ним за життя у межахвартості майна, отриманого у спадщину, а вимоги кредитора підлягають задоволенню лишешляхом накладення стягнення на спадкове майно, яке передано спадкоємцям у натурі. Відповідач не довів, що він не проживав постійно разом зі спадкодавцем на моментвідкриття спадщини, що спадкового майна за померлим позичальником немає, або воно єменшою вартістю, ніж заявлені кредитором спадкодавця вимоги.

Вважає, що суд, посилаючись на вказану норму матеріального права, дійшов помилкового висновку, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права та необґрунтовано вважав, що належним способом захисту порушеного права у даному випадку є тільки позов прозвернення стягнення на майно. При цьому не звернув уваги за зазначені вимоги закону щодо обов`язку спадкоємців відповідати за борги кредитора у межах вартості спадкового майна, та неправильно тлумачив положення ч.2 ст.1282 ЦК України.

Зокрема, за системно-логічним змістом наведених вище норм матеріального права та ч.2 ст.1282 ЦК України випливає, що кредитор не позбавлений можливості у разі відмови спадкоємців від обов`язкового одноразового платежу, пред`явити вимогу про стягнення цієї суми, яка судом стягується з урахуванням вартості прийнятого спадкового майна, звернення стягнення на яке, при наявності рішення суду, буде здійснено в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Отже, саме Банку належить право вибору захисту свого порушеного права, чи то стягнення на майно спадкоємця, чи то стягнення заборгованості зі спадкоємця. Оскільки на час подання позовної заяви відомостей щодо вартості і розміру спадкового майна у позивача не було, то позовна заява і була подана саме щодо стягнення заборгованості за кредитним договором спадкодавця. Стягнення заборгованості спадкодавця в межах вартості майна одержаного у спадщину, а не накладення стягнення на майно, не суперечить положенням чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у даному випадку боржник помер, то належним способом захисту порушеного права є звернення банку - кредитора спадкодавця до суду з позовом до спадкоємців, які прийняли спадщину, - про накладення стягнення на спадкове майно, й лише за умови, що спадкоємець відмовився від задоволення вимог кредитора шляхом сплати одноразового платежу, а не з позовом про стягнення заборгованості за кредитом.

Також у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що оскільки судом достеменно встановлено, що позивач звернувся з позовом до особи, яка на момент подачі позову померла, суд вважає за необхідне закрити провадження у справі.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивач не довів прийняття відповідачем спадщини після померлого, відмову спадкоємця від задоволення вимог кредитора шляхом сплати одноразового платежу.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є правильними, однак не у повному обсязі відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

У статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 січня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» та підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, згідно з якою отримав кредит у розмірі 7500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

При цьому ОСОБА_2 погодився, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», що викладено на банківському сайті www.privatbank.ua, складає Договір про надання банківських послуг.

Згідно з свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 11.10.2016 року Макарівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 52 роки ( а.с. 47).

27 лютого 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк», як кредитором померлого боржника ОСОБА_2 , направлена претензія в порядку ст. 1281 ЦК України до Макарівської районної державної нотаріальної контори ( а.с. 50).

За повідомленням Макарівської районної державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Київській області від 14 березня 2017 року № 356/02-14, спадкоємці, які б подавали заяви про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_2 або про відмову від неї, відсутні ( а.с. 51).

29 вересня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» направив ОСОБА_1 лист-претензію про необхідність сплати заборгованості за кредитним договором від 22.01.2013 року, укладеного між банком та ОСОБА_2 , яка залишена без задоволення.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч .1 ст. 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у ч.3, 4 с. 1268, ст. 1269 ЦК України.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Оскільки після смерті боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті.

Проте, зазначені вище норми підлягають застосуванню за умови, що відповідач є спадкоємцем боржника.

Згідно з ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Як зазначив Верховний Суд у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 320/6489/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 333/2129/17, за змістом наведених вище норм матеріального права, задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

При вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину і не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. При цьому відповідальність спадкоємця обмежена вартістю отриманого у спадок майна.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України).

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач АТ КБ «Приватбанк» не надав жодних належних та допустимих доказів того, що саме відповідач ОСОБА_1 є спадкоємцем померлого ОСОБА_2 .

Реєстрація відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , не є безумовним доказом того, що відповідач проживала разом із ОСОБА_2 та є особою, яка відповідно до вимог частини третьої статті 1268 ЦК України прийняла спадщину, оскільки положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Отже, проживання будь-якої особи зі спадкодавцем, не є безумовним підтвердженням того, що ця особа є спадкоємцем померлого, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що надана позивачем копія паспорта відповідача ОСОБА_1 із відмітками про зареєстроване місце проживання, а також про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_2 була засвідчена 08 грудня 2012 року, тоді як відповідно до наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про смерть ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги покладенням на спадкоємця обов`язку сплатити заборгованість в межах вартості спадкового майна, позивач не надав жодного доказу щодо наявності у померлого ОСОБА_2 на праві власності за життя будь-якого рухомого чи нерухомого майна та його вартості.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів наявності та об`єму спадкового майна після смерті ОСОБА_2 , у межах вартості якого спадкоємець останнього несе відповідальність перед кредитором, відсутність доказів його спільного проживання за життя з відповідачем, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови у задоволені позову АТ КБ «Приватбанк» за недоведеністю.

Суд, дотримуючись принципу диспозитивності розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України), що не зобов`язує його за власною ініціативою збирати докази. Обов`язок доведення обставин, на які особа посилається, як на підставу своїх вимог, покладається саме на цю особу.

З матеріалів справи вбачається, що клопотання про витребування відповідних доказів щодо майна спадкодавця позивач до суду першої інстанції не подавав, при цьому заявивши про розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.

Разом з тим, судом першої інстанції не було надано належної оцінки, що позивачем не доведено тих обставин, що відповідач дійсно є спадкоємцем ОСОБА_2 , що відповідачем ОСОБА_1 прийнята спадщина після померлого ОСОБА_2 , не надано належних доказів наявності у померлого майна, яке б успадкувала відповідач, враховуючи, що вона до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталася, та дійшов помилкового висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту прав не відповідає вимогам ч.2 ст. 1282 ЦК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення суду в його мотивувальній частині щодо правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 ,виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови, в іншій частині оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної частини.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка подана представником Криловою Оленою Леонідівною, - задовольнити частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 червня 2019 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.