ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року

м. Черкаси

справа № 204/3579/17 провадження № 22-ц/821/382/19 категорія 306010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Єльцова В.О., Нерушак Л.В.

секретаря: Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 (відповідач за зустрічним позовом)

представник позивача: ОСОБА_2

відповідач: ОСОБА_3 (позивач за зустрічним позовом)

представник відповідача: Яцюк Максим ОСОБА_4

третя особа: ОСОБА_5

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 липня 2019 року (ухвалене в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси під головуванням судді Кондрацької Н.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

19 грудня 2017 року ОСОБА_1 до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову зазначив, що 23 листопада 2016 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 42 000 доларів США - еквівалент 1 092 000 грн., та зобов`язалася повернути позику єдиною сумою, у готівковому порядку, шляхом передачі коштів у валюті позики (долари США), не пізніше 15 березня 2017 року.

Згідно з п.3.3 договору позики, підтвердженням передачі коштів є розписка позичальника ( ОСОБА_3 ) про отримання коштів від позикодавця ( ОСОБА_1 ).

Згідно з п. 3.4 Договору, відповідач зобов`язалася протягом 5 днів після отримання коштів, передати позивачу в заставу (іпотеку) належні їй земельну ділянку та житловий будинок. У зв`язку з цим, 23 листопада 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки серія-НВА № 496569.

ОСОБА_3 свої зобов`язання за договором позики не виконала, грошові кошти у вказаний строк до 15 березня 2017 року не повернула, чим спричинила порушення зобов`язання та виникнення заборгованості.

17 жовтня 2017 року, позивачем ОСОБА_1 було направлено відповідачу письмову вимогу повернути йому грошові кошти у сумі 42 000 доларів США. Зазначена вимога була отримана відповідачем 19 жовтня 2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, проте відповідачем не було виконано взяті на себе зобов`язання за договором позики.

Разом з тим, з огляду на порушення відповідачем грошового зобов`язання, позивач вважає, що має право на стягнення 3 % річних відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки 3% проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 та процентів за договором позики передбачених статтею 1048 Кодексу.

Стягнення 3% процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти.

Відповідно до розрахунків, долучених у якості додатків до позовної заяви, розмір 3 % річних становить 25 884 грн. 74 коп.

Згідно з п.6.2 договору позики від 23 листопада 2016 року, у випадку прострочення, неповернення повністю або частково суми позики, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 0,5% від суми позики за кожен день такого прострочення.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що має право звернутися до відповідача з вимогою про стягнення неустойки за несвоєчасне виконання нею грошового зобов`язання.

Відповідно до розрахунків, долучених у якості додатків до позовної заяви, розмір неустойки становить 1 574 669 грн. 25 коп.

З огляду на вищевикладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь грошові кошти в сумі 2 745 767грн. 99 коп., з яких 1 145 214 грн. - сума боргу за договором позики, 25 884 грн. 74 коп. - 3% відсотки річних, 1 574 669 грн. 25 коп. - неустойка, та стягнути судовий збір.

14 грудня 2017 року позивачем ОСОБА_1 було подано суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/4 частину земельної ділянки кадастровий номер :02:053:0094 та 49/300 частин житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Ухвалою суду від 22 січня 2018 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову.

03 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 2006 року випуску та автомобіль Volkswagen Transporter 2004 року випуску, які зареєстровані за відповідачем ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 22 січня 2018 року відмовлено позивачу у задоволенні його заяви про забезпечення позову.

28 лютого 2018 року позивачем повторно подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешті на автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 2006 року випуску та автомобіль Volkswagen Transporter 2004 року випуску, які зареєстровані за відповідачем ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 04 квітня 2018 року відмовлено позивачу у задоволенні його заяви про забезпечення позову.

07 березня 2018 року на адресу суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особи без самостійних вимог - ОСОБА_5 про визнання договору недійсним.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 , зазначила, що 23 листопада 2016 року було укладено договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , за яким ОСОБА_3 нібито отримала від ОСОБА_1 грошову позику в розмірі 42 000 доларів США із кінцевою датою повернення 15 березня 2017 року.

Відповідач наполягає, що не отримувала вказані кошти, адже договір та розписка складалися у відповідності до договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та чоловіком ОСОБА_3 - ОСОБА_5 .

У відповідності до договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , останній 15 лютого 2014 року отримав грошову позику в розмірі 50 000 доларів США із кінцевою-датою повернення 15 лютого 2015 року.

За час існування позики ОСОБА_5 окрім відсотків здійснив погашення суми позики в розмірі 8 000 доларів США.

На початку листопада 2016 року ОСОБА_5 звернувся до позивача з зустрічною пропозицією написати розписку про те, що нібито ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 кошти в розмірі 42 000 доларів США, тобто за сумою, яка залишилася до погашення за умовами договору позики від 15 лютого 2014 року. Обґрунтування здійснення дій - заспокоєння ОСОБА_1 щодо дійсного повернення суми позики із подальшим укладенням договору іпотеки, адже стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 погіршилися через існування непогашеної позики.

Позивач дійсно перебувала у нотаріуса для укладення договору іпотеки, але кошти в розмірі 42 000 доларів США від відповідача не отримувала, реально договір позики не укладала.

Наявний договір позики від 23 листопада 2016 року укладено без наміру створення правових наслідків між позивачем та відповідачем, отриманням та поверненням коштів позивачем, адже кошти надані за іншим договором позики ще у 2014 році ОСОБА_5

В усних розмовах відповідач підтверджує даний факт, але кошти вимагає саме із відповідача, яка кошти не отримувала, не мала правових наслідків із повернення позики.

Тому, керуючись ст. ст. 203, 215 та 234 ЦК України позивач просила визнати недійсним договір позики від 23 листопада 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 через його фіктивність.

Ухвалою суду від 12 березня 2018 року об`єднано цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_6 , про визнання недійсним договору позики та присвоєно номер справи 711/11411/17.

07 березня 2018 року від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Яцюка М.В,, надійшло клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 26 квітня 2018 року задоволено клопотання представника відповідача за первісним позовом про призначення судової почеркознавчої експертизи та зупинено провадження у справі.

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 27 червня 2018 року ухвалу суду від 26 квітня 2018р. про призначення почеркознавчої експертизи скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 2 745 767 грн. 99 коп., з яких 1 145 214 грн. - сума боргу за договором позики, 25 884 грн. 74 коп. - 3 % відсотки річних, 1 574 669 грн. 25 коп. неустойка.

Повернуто на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України суму судового збору в розмірі 320 грн. сплаченого за квитанцією № 0.0.915980581.1 від 15 грудня 2017 року у ПАТ «Приватбанк» та суму судового збору в розмірі 320 грн., сплаченого за квитанцією № 28797081 від 27 грудня 2017 року АБ «Укргазбанк».

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем ОСОБА_3 допущено прострочення виконання зобов`язання за договором позики, тому вона зобов`язана повернути позивачу ОСОБА_1 суму позики в розмірі 1 145 214 грн., що є еквівалентом 42 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на день звернення з позовом (19 грудня 2017 року).

Крім того, позивач ОСОБА_1 має право на стягнення 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, які необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбаченими статтею 536 та процентів за договором позики, передбачених статтею 1048 цього Кодексу Стягнення 3 % процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора.

Також, суд дійшов висновку, що в ОСОБА_1 виникло право на неустойку, яка передбачена п. 6.2 договору позики у розмірі 0,5 % від суми позики за кожен день такого прострочення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_3 оскаржила вказане рішення суду в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції. Просила рішення суду змінити в частині стягнення неустойки, оскільки розмір неустойки, стягнутий судом є досить великим, тому вона просить зменшити суму неустойки до 200 000 грн.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обгрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначила, що розмір штрафних санкцій (розмір неустойки) повинен бути співмірним до розміру заборгованості і суд повинен був в такій ситуації застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням фактичних обставин справи. Судом неправильно оцінено заявлений розмір неустойки, який є набагато більшим за борг, а тому вважає, що суд не звернув уваги, що своїм рішенням поклав непомірний тягар для споживача, тому розмір неустойки повинен бути зменшений.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

23 листопада 2016 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено договір про надання позики (а.с. 7-8 Т.1).

Як вбачається із змісту даного договору, розмір позики складає 42 000 доларів США (що на дату його складання є еквівалентом 1 092 000 грн.).

Пунктом 3.3 цього договору сторони визначили, що підтвердженням передачі коштів є розписка Позичальника про отримання коштів від Позикодавця.

Термін позики визначається з моменту набуття чинності цим Договором і до 15 березня 2017 року включно (п. 4.1 Договору). Термін, визначений у п. 4.1 цього Договору, може бути продовжений виключно за погодженням Сторін (п. 4.2 Договору).

На виконання зазначеного пункту 3.3 договору, 23 листопада 2016 року ОСОБА_3 склала відповідну розписку про отримання нею від ОСОБА_1 коштів в сумі 42000 доларів США (а.с. 9 Т.1).

Крім того, сторони визначили, що Позичальник зобов`язується на протязі 5 днів після отримання позики, передати Позикодавцю в заставу (іпотеку) належні йому земельну ділянку та житловий будинок (п. 3.4 Договору).

На виконання зазначеного пункт Договору, 23 листопада 2016 року був укладений та нотаріально засвідчений договір іпотеки, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , предметом іпотеки є земельна ділянка, площею 0,25 га та житловий будинок з підвалом та надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 . за умовами якого ОСОБА_3 , як іпотекодавець передає, а ОСОБА_1 , як іпотекодержатель приймає в іпотеку предмет іпотеки, в якості забезпечення зобов`язання за договором позики, укладеного між цими сторонами 23 листопада 2016 року (а.с. 10-12 Т.1).

Таким чином, позивач своє зобов`язання за укладеним між сторонами Договором виконав належним чином, внаслідок чого відповідачем було отримано обумовлену позику.

Разом з тим, відповідач порушив умови Договору та у визначений сторонами строк не повернула позику, а тому позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Згідно з ч. 1 ст. 24 ЦПК України апеляційні суди переглядають в апеляційному порядку судові рішення місцевих судів, які знаходяться у межах відповідного апеляційного округу (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду оскаржується відповідачем ОСОБА_3 лише в частині вирішення спору щодо стягнення неустойки, саме в цій частині вона посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, порушення норм матеріального та процесуального права, просила його змінити в цій частині та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з неї на користь ОСОБА_1 неустойку в розмірі 200 000 грн.

Зазначений розмір неустойки буде в повній мірі відповідати засобу розумного стимулювання боржника виконувати своє основне грошове зобов`язання, так як стягнутий районним судом розмір неустойки в сумі 1 574 669 грн. 25 коп. є надмірним грошовим тягарем і він значно перевищує розмір самого боргу.

Тому, рішення суду переглядається апеляційним судом лише в частині оскарження та вирішення спору щодо вирішення питання неустойки.

Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, ч. 3 статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Згідно із розрахунком заборгованості, наданим позивачем (а.с. 5 Т.1) заборгованість за кредитом складає 1 145 214 грн., а розмір неустойки 1 574 669 грн. 25 коп.

Вимога позивача про нарахування та сплату неустойки за договором, яка перевищує розмір всієї заборгованості боргу, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ст. 627 ЦК засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

В постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року (справа № 523/19182/14-ц) зроблено висновок, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Оскільки розмір стягнутої судом першої інстанції неустойки є більший від розміру боргового зобов`язання, а тому суд вважає можливим застосувати до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 ЦК України.

Враховуючи викладене, не співмірність розміру боргу з розміром штрафних санкцій, враховуючи позицію, що пеня не повинна перетворюватися на джерело збагачення, оскільки в такому випадку остання втрачає свою стимулюючу функцію, з урахуванням принципів розумності та справедливості.

Як вбачається з розрахунку заборгованості пеня нарахована на суму основного боргу складає 137,5 % від суми основного боргу, що є перевищенням розміру збитків, з якого нарахована пеня.

При вирішенні питання щодо застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшення розміру пені, колегія суддів враховує, що п. 6.2 договору позики було передбачено сплату позичальником пені у розмірі 0,5 % від суми позики за кожен день такого прострочення. Тому, при визначенні розміру штрафної санкції, апеляційний суд, враховуючи, що чинним законодавством не передбачено чітко визначеного розрахунку розміру, на який необхідно зменшувати пеню, вважає, що необхідно застосувати таку ж процентну ставку, яка була передбачена п. 6.2 договору, але не за кожен день прострочення, а до розміру всієї заборгованості.

Оскільки, розмір заборгованості складає 1 145 214 грн., тому 0,5 % від вказаної заборгованості складає 787 334 грн., і саме така сума на думку суду підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , оскільки даний розмір пені буде відповідати співмірності невиконаному зобов`язанню відповідачем та адекватним захистом порушених інтересів позивача і при цьому буде враховано інтереси обох сторін.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині стягнення розміру пені за прострочення зобов`язання щодо повернення тіла кредиту та плати за користування кредитними коштами - зміні шляхом зменшення пені з 1 574 669 грн. 25 коп. до 787 334 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним змінити в частині стягнення неустойки за порушення зобов`язань згідно договору позики від 23 листопада 2016 року, зменшивши її розмір з 1 574 669 грн. 25 коп. до 787 334 грн. та відповідно зменшити загальний розмір стягнутих з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 коштів з 2 745 767 грн. 99 коп. до 1 958 432 грн. 74 коп.

В решті рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 25 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді