Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 541/1509/16-ц

провадження № 61-18619св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_3, на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 січня 2017 року в складі судді Куцин В. М. та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 12 квітня 2017 року в складі колегії суддів: Прядкіної О. В., Гальонкіна С. А., Лобова О. А., та за касаційними скаргами ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_3, та ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_4, на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 січня 2017 року в складі судді Куцин В. М. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року в складі колегії суддів: Дорош А. І., Одринської Т. В., Кузнєцової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «РайффайзенБанк Аваль») про захист прав споживача та визнання частково недійсним договору банківського вкладу.

Позовна заява мотивована тим, що 23 травня 2008 року між ОСОБА_1 і Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладено договір банківського вкладу, відповідно до умов якого банк прийняв у позивача 30 000 дол. США зі сплатою 25 % річних за користування вкладом та з кінцевим терміном повернення коштів 23 травня 2009 року. Зазначав, що пункти договору щодо порядку нарахування процентів на банківський вклад та строку його дії є несправедливими, оскільки зумовлюють дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду вкладника та обмежують його право як споживача послуг на нарахування і отримання процентів за банківським вкладом.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив: визнати недійсним наступні пункти договору банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а саме: пункт 1.1 у частині, що днем закінчення строку вкладу є 23 травня 2009 року; підпункт 2.4.1 пункту 2.4 у частині, що закінченням нарахування відсотків є день закінчення строку вкладу, встановлений пунктом 1.1 договору; підпункт 2.4.5 пункту 2.4 у повному обсязі, що банк не нараховує відсотки на суму вкладу після закінчення строку вкладу, визначеного пунктом 1.1 договору; пункт 6.2 у повному обсязі, що строк дії цього договору не продовжується. Після закінчення строку вкладу, згідно з пунктом 1.1 сторони можуть укласти новий договір на умовах, що пропонуються банком на момент укладання.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 січня 2017 року позов задоволено частково. Визнано недійсним підпункт 2.4.1 пункту 2.4 договору банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в частині, що закінченням нарахування відсотків - день закінчення строку вкладу, встановлений пунктом 1.1 договору (23 травня 2009 року). Визнано недійсним підпункт 2.4.5 пункту 2.4 договору банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у повному обсязі, що банк не нараховує відсотки на суму вкладу після закінчення строку вкладу, визначеного пунктом 1.1 договору (23 травня 2009 року). У задоволенні позовних вимог про визнання недійсним пункту 1.1 договору банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в частині, що днем закінчення строку вкладу, є 23 травня 2009 року та визнання недійсним в повному обсязі пункту 6.2 договору банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», що строк дії цього договору не продовжується, а після закінчення строку вкладу, згідно з пунктом 1.1, сторони можуть укласти новий договір на умовах, що пропонуються банком на момент укладання, відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що умови договору, викладені у підпунктах 2.4.1 та 2.4.5 пункту 2.4 договору банківського вкладу, є несправедливими, оскільки обмежили вкладника на нарахування за вказаним договором процентів від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Разом з тим, визнання недійсними пунктів 1.1 у відповідній частині та 6.2 спірного договорузмінить вид банківського вкладу із строкового на безстроковий, що суперечить суті такого договору, оскільки всі положення цього правочину свідчать про бажання (намір) укладення саме строкового договору банківського вкладу.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 12 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними підпункту 2.4.1 пункту 2.4 договору банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року, в частині, що закінченням нарахування відсотків є день закінчення строку вкладу, встановлений пунктом 1.1 договору, а також підпункту 2.4.5 пункту 2.4 вказаного договору, що банк не нараховує відсотки на суму вкладу після закінчення строку вкладу, визначеного пунктом 1.1 договору, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог. У решті рішення місцевого суду залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати у розмірі 638 грн, сплачені за подачу апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що умови договору, визначені у підпунктах 2.4.1 і 2.4.5 пункту 2.4, не є такими, що обмежують право вкладника на отримання відсотків за вкладом на умовах договору, а також не створюють істотний дисбаланс обов'язків на шкоду споживача. Умови, на яких укладався договір, були чітко визначені у змісті цього договору, а факт ознайомлення з істотними умовами договору та спрямованості волевиявлення сторін на його укладення підтверджується власноруч поставленими підписами представника банку і клієнта ОСОБА_1 Закінчення строку дії депозитного договору, у разі невиконання зобов'язань, не припиняє зобов'язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» про визнання недійсними пункту 1.1 в частині, що «днем закінчення строку вкладу є 23 травня 2009 року», та пункту 6.2 договору в повному обсязі, що «строк дії цього договору не продовжується. Після закінчення строку вкладу, згідно з пунктом 1.1 сторони можуть укласти новий договір на умовах, що пропонуються банком на момент укладання», договору банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що, звертаючись до суду з вищевказаними позовними вимогами, позивач намагається внести зміни до укладеного між сторонами договору щодо закінчення строку дії вкладу, що фактично змінить правовідносини укладеного між сторонами договору строкового банківського вкладу та створить для банку нові зобов'язання щодо нарахування відсотків за банківським вкладом поза межами його дії. При цьому сторони погодили належним чином умови спірного правочину, а доводи позивача не дають правових підстав для зміни його умов.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та рішення апеляційного суду, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог.

Вказана касаційна скарга мотивована тим, що умови договору, які визначені у підпунктах 2.4.1 і 2.4.5 пункту 2.4, є такими, що обмежують право вкладника на отримання відсотків за вкладом у разі порушення банком своїх зобов'язань, а також створюють істотний дисбаланс обов'язків на шкоду споживача. Позивач має право на нарахування відсотків за вкладом до дня його повернення споживачу, проте це право було обмежено пунктами договору, які оскаржені до суду. Пункт 1.1, підпункти 2.4.1 та 2.4.5 пункту 2.4, пункт 6.2 у відповідних частинах є несправедливими, суперечать чинному законодавству, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», порушують принцип добросовісності та створюють дисбаланс у спірних правовідносинах. Суди вказаного не врахували та безпідставно відмовили у задоволенні позовних вимог.

У червні 2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права. Сторони погодили всі істотні умови договору, зокрема щодо строку його дії та порядку нарахування процентів, тому відсутні підстави для зміни цих умов.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалу апеляційного суду, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог.

Вказана касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення суперечать чинному законодавству. Спірні умови договору є несправедливими щодо позивача як споживача фінансових послуг, вводять його в оману та позбавляють можливості отримати відсотки за користування кошами до їх фактичного повернення вкладнику. Пункт 1.1, підпункти 2.4.1 та 2.4.5 пункту 2.4, пункт 6.2 є несправедливими завдають позивачу шкоди, оскільки згідно з частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є умовами договору про виключення і обмеження прав споживача стосовно виконавця у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання виконавцем договірних зобов'язань. Вказані умови об'єктивно свідчать про втрату доходів чи прибутків, іншу пряму, непряму або опосередковану шкоду, яка полягає в незаконному обмеженні отримання передбачених договором вкладу процентів на банківський вклад.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалу апеляційного суду, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог.

Вказана касаційна скарга мотивована тим, що умови договору, які визначені у підпунктах 2.4.1 і 2.4.5 пункту 2.4, є такими, що обмежують право вкладника на отримання відсотків за вкладом у разі порушення банком своїх зобов'язань, а також створюють істотний дисбаланс обов'язків на шкоду споживача. Позивач має право на нарахування відсотків за вкладом до дня його повернення споживачу, проте це право було обмежено пунктами договору, які оскаржені до суду. Порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом задоволення цього позову.

05 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 23 травня 2008 року між ОСОБА_1 і Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено договір на вклад «Універсальний», згідно з пунктом 1.1 якого ОСОБА_1 передав, а банк прийняв на вклад «Універсальний» на умовах договору грошові кошти у розмірі 30 000 дол. США строком на 12 місяців. Днем закінчення строку вкладу є 23 травня 2009 року.

Порядок нарахування та сплати відсотків визначений у пункті 2.4 договору.

Відповідно до підпункту 2.4.1 пункту 2.4 договору початком періоду нарахування відсотків є день зарахування суми грошових коштів, яка визначена у пункті 1.1, на рахунок вкладника, закінченням є день закінчення строку вкладу, встановлений у пункті 1.1 договору.

Підпунктом 2.4.5 пункту 2.4 договору встановлено, що банк не нараховує відсотки на суму вкладу після закінчення строку вкладу, визначеного пунктом 1.1 договору.

Згідно з пунктом 6.2 договору строк його дії не продовжується. Після закінчення строку вкладу, визначеного пунктом 1.1, сторони можуть укласти новий договір на умовах, що пропонується банком на момент його укладення.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 серпня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення сум вкладу, відсотків, пені та 3 % річних від суми боргу, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 08 жовтня 2012 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 у рахунок повернення депозитного вкладу за договором на вклад «Універсальний» від 23 травня 2008 року 30 000 дол. США вкладу за договором, 6 716,58 дол. США неповернутих відсотків за весь час дії договору, 1 999,72 доларів США - 3 % річних за час затримки повернення вкладу, 5 475 дол. США пені, а всього - 44 191,30 дол. США (що за офіційним курсом Національного банку України на день вирішення справи еквівалентно 353 221,06 грн).

Частиною першої статті 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Положеннями статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

За положеннями статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності йог наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Встановлено, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, що є обов'язковими для договорів даного виду та договір містить усю вичерпну інформацію щодо порядку нарахування та сплати відсотків. Зокрема, при його укладенні сторони узгодили, що вклад вноситься на термін до 23 травня 2009 року, встановлена у розмірі 25 % відсоткова ставка нараховується виключно в строк дії вкладу, а продовження строку вкладу допускається лише за умови укладення нового договору на умовах, що будуть запропоновані банком на момент його укладення.

Умови, на яких укладався договір були чітко визначені у змісті договору, а факт ознайомлення з істотними умовами договору та спрямованості волевиявлення сторін на його укладення підтверджується власноруч поставленими підписами представника банку і ОСОБА_1

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до пунктів 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, встановивши, що, укладаючи спірний правочин, сторони діяли вільно та свідомо, суди попередніх інстанції дійшли правильно висновку, що позивач не довів наявності підстав для задоволення позову, а його доводи ґрунтуються виключно на припущеннях.

Суди вірно зазначили, що документи банку, якими він керувався при наданні банківських послуг, а також нормативно-правові акти, на які позивач послався, є загальнодоступними нормативними актами, тобто не могли бути прихованими банком за належного ознайомлення з правовідносинами, що склалися між сторонами. Помилка ж внаслідок незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Не заслуговують на увагу доводи касаційних скарг, що спірні умови депозитного договору є несправедливими щодо позивача як споживача фінансових послуг, вводять його в оману та позбавляють можливості отримати відсотки за користування коштами до їх фактичного повернення вкладнику, оскільки закінчення строку дії договору в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

При цьому згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 11 травня 2016 року № 6-338цс16 та від 29 червня 2016 року № 6-956цс16.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані рішення суду першої інстанції в нескасованій частині, рішення та ухвала апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду першої інстанції у нескасованій частині та апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1, в інтересах якого діють адвокати ОСОБА_3 та ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 січня 2017 року в нескасованій частині, рішення Апеляційного суду Полтавської області від 12 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська