Справа № 472/1449/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" грудня 2019 р. смт.Веселинове

Веселинівський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Тустановського А.О.,

за участю секретаря Тарєлкіной Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Веселинове Миколаївської області справу за заявою ОСОБА_1 до заінтересованої особи: Міністерства соціальної політики України та Російської Федерації, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2019 року заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, встановлення факту загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час виконання обов`язків військової служби 31.01.2018 року в районі м. Авдіївка Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Свої вимоги заявниця мотивує тим, що є матір`ю ОСОБА_2 , який 16.06.2016 року добровільно вступив на військову службу та безпосередньо в період з 10.11.2017 по 31.01.2018 року брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі м. Авдіївка Донецької області. Заявниця вважає, що її син загинув внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України на території Донецької та Луганської областей.
Встановлення даного факту заявнику необхідно для набуття її покійним сином статусу жертви міжнародного збройного конфлікту та статусу особи, що перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами міжнародного права.
В судове засідання заявниця ОСОБА_1 не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності.
В судове засідання представники заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України та Російської Федерації не з`явились. Про день, місце та час розгляду справи повідомлялись завчасно та належним чином. Причин своєї неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань про перенесення розгляду справи до суду не подавали. Заяв чи пояснень з приводу вимог заявниці до суду у встановлений строк не подано.
Дослідивши матеріали справи та письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заявлені вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до задоволення.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Згідно з ч. 1 та ч. 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Калабатине Березанського району Миколаївської області. Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 22.10.1996 року його батьками зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_1 /а.с. 25/.
Згідно витягу із послужного списку ОСОБА_2 16.06.2016 року добровільно вступив на військову службу /а.с. 26/.
Відповідно до витягу з наказу першого заступника керівника антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 10.11.2017 року № 319 ОСОБА_2 прибув з військової частини до складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередньо участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпечені її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань /а.с. 27/.
Наказом першого заступника керівника антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 05.11.2017 року № 101 ОСОБА_2 з 23.10.2017 року був залучений до проведення антитерористичній операції в Донецькій та Луганських областях /а.с. 28/.
Безпосередня участь ОСОБА_2 в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України підтверджується довідкою від 09.02.2018 року №350/301/592/ж, виданою військовою частиною НОМЕР_2 /а.с. 80/. Згідно зазначеної довідки ОСОБА_2 в період з 10.11.2017 року по 31.01.2018 року брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпечені її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції с. Авдіївка Донецької області.
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 02.02.2018 року ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Авдіївка Донецької області /а.с. 91/.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 07.02.2018 року № 150 ОСОБА_2 отримав смертельне поранення та загинув під час проходження військової служби, безпосередньо під час виконання бойового завдання підрозділу, в результаті двостороннього бою, в районі ведення бойових дій, біля населеного пункту Авдіївка Донецької області. /а.с. 81-82/.
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть та витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії № 1719 від 19.06.2018 року ОСОБА_2 отримав ушкодження внаслідок військових дій від вогнепальної зброї та іншої звичайної зброї. Поранення і причина смерті пов`язані із захистом батьківщини /а.с. 92, 93/.
Досліджені судом документи посвідчують факт загибелі ОСОБА_2 при виконанні обов`язку військової служби в зоні проведення бойових дій на сході України.
Постановою Верховної ради України «Про Заяву Верховної ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року схвалено текст Заяви Верховної ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.
Згідно зі ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року № 685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.
Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
В абзаці 2 постанови Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками утворень ДНР та ЛНР, які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" №145-VІІІ від 04 лютого 2015 року зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.
Також постановою Верховної ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської ради Європи, Парламентської ради НАТО, Парламентської ради ОБСЕ, Парламентської ради ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Зокрема, як визначено в статті 1 Закону України "Про оборону України", збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах пятому-сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах пятому-восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.
Відповідно до статті 4 цього закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховної ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Із врахуванням наведеного можна дійти висновку, що встановлення факту збройної агресії належить до компетенції конституційних, політичних органів (субєктів) Верховної ради України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах.
Наведене підтверджується прийнятими Верховною радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
Постановою Верховної ради України "Про Заяву Верховної ради України" "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". З якої вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків.
При вирішенні даної справи суд виходить з того, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території Донецької області України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.
Згідно з ч. 3 ст.82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
У статті 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом.
Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.
Суд вважає доведеним факт, що в результаті саме збройної агресії та воєнного конфлікту, розпочатих Російською Федерацією проти України, ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Враховуючи те, що встановлення юридичного факту загибелі ОСОБА_2 при виконанні обов`язку військової служби в районі м. Авдіївка Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України є доведеним, та необхідне заявниці для визначення статусу ОСОБА_2 , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення.
На підставі викладеного, згідно ст.ст. 263-265, 315 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити повністю.

Встановити факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконання обов`язку військової служби 31.01.2018 року в районі м. Авдіївка Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя Веселинівського районного суду Миколаївської областіТустановський А.О.