Справа № 442/2327/19 Головуючий у 1 інстанції: Павлів З.С.
Провадження № 22-ц/811/2623/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.,

секретар Юзефовчич Ю.І.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2019 року, постановлене у складі головуючого судді - Павліва З.С., по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Орган опіки та піклування Дрогобицької міської ради про визнання осіб такими, які втратили право на користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачка ОСОБА_4 звернулася в суд із позовом до відповідачки ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах її неповнолітнього сина ОСОБА_5 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Орган опіки та піклування Дрогобицької міської ради про визнання осіб такими, які втратили право на користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що вона є основним квартиронаймачем у квартирі АДРЕСА_1 . Крім неї у даному помешканні є зареєстрованими та проживають: її мати, ОСОБА_6 , доньки ОСОБА_7 і ОСОБА_8 . Крім вказаних осіб, у квартирі зареєстрована, але вже понад вісім років не проживає її сестра відповідачка по справі ОСОБА_2 та її неповнолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Добровільно знятися з реєстраційного обліку вони не бажають, факт їх реєстрації у спірній квартирі спричиняє їй матеріальні збитки через сплату комунальних послуг, вартість яких залежить від кількості зареєстрованих осіб, а тому вона змушена звернутися до суду з вказаним позовом.

Просить визнати ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Орган опіки та піклування Дрогобицької міської ради, про визнання осіб такими, які втратили право на користування житловим приміщенням відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням позивач ОСОБА_4 оскаржила таке в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазачає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування вимог покликається на те, що відповідачі не проживають у квартирі вже понад вісім років, факт непроживання відповідачки з сином підтверджується Актом № 51 від 14.03.2019 року КП «Управитель ЖЕО». Відповідачка ОСОБА_2 під час розгляду справи підтвердила, що після одруження добровільно, згідно особистого волевиявлення, вирішила проживати окремо. Проживаючи в квартирі поверхом нижче відповідач ніколи, з моменту переїзду, не виявляла бажання знову вселитись у спірне житло. Тобто сестра багато років, без поважних причин, не проживала у квартирі АДРЕСА_1 , не цікавилась даною квартирою, її станом, не заходила до неї, хоча із сторони позивача ніколи не чинилися перешкоди у цьому, що й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Щодо неповнолітньої дитини, то права такої є похідними від прав батьків. Причини непроживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Виходячи з наведеного вважає, що суд дійшов безпідставного висновку про те, що ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 понад шість місяців з поважних причин, оскільки квартира є однокімнатна і саме це було причиною її виселення.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2019 року та ухвалити нове про задоволення позову.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрованими є позивачка ОСОБА_4 , її мати ОСОБА_6 і доньки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , відповідачка ОСОБА_2 і її неповнолітній син ОСОБА_5 , підтвердженням чого є довідка про склад сім`ї № 1055, видана 22.03.2019 року КП «ЖЕО» (а. с. 6).

Вказана квартира не приватизована, а отже належить до житлового фонду комунальної власності.

Позивачка ОСОБА_4 є основним квартиронаймачем, що вбачається із витягу з рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради №224 від 17.07.2008 року про зміну договору найму житлового приміщення (а. с. 5).

З Акту про відсутність за зареєстрованим місцем проживання № 51 від 14.03.2019 року вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 та її син ОСОБА_5 понад шість місяців, а саме з 2010 року, за зареєстрованим місцем їх проживання не проживають (а. с. 7).

Судом також встановлено, та не оспорюється відповідачкою, що остання разом з дитиною дійсно не проживають у спірній квартирі понад встановлений законом термін.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає з поважних причин, у зв`язку із тим, що квартира є однокімнатною, в такій, на момент її виселення, проживали її із позивачкою батьки та сім`я позивачки (чоловік із двома дітьми), житлова площа спірної квартири не дозволяла проживати відповідачці та членам її сім`ї (чоловікові з двома дітьми) у вказаному помешканні. Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання відповідачки ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом.

Щодо визнання малолітнього ОСОБА_5 таким, що втратив право на користування спірним приміщенням, то відмовляючи в позові в означеній частині, суд першої інстанції виходив з того, що останній не набув повної цивільної дієздатності, причини його не проживання у квартирі є поважними, а тому і відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування цією квартирою з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК України.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і порядку, передбачених законом.

Статтею 71 ЖК України врегульовано питання збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів.

Згідно з роз`ясненнями п.10 цієї постанови у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖКУ), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, член сім`ї наймача (колишній член), може бути визнаний таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї, чи колишнім членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Як вбачається з позовної заяви, позивачка, обґрунтовуючи позовні вимоги, як на підставу для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом, посилалася на ст. ст. 71, 72 ЖК України, виходячи з факту непроживання відповідачки понад шість місяців без поважних причин.

На підтвердження доводів заяви позивачка надала суду Акт № 51 від 14.03.2019 року про відсутність (непроживання) особи за місцем реєстрації, із змісту якого вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_9 у спірній квартирі не проживають з 2010 року і по час обстеження.

Оцінюючи даний акт, суд першої інстанції прийшов до висновку, що такий підтверджує лише факт відсутності і непроживання відповідачки та її сина понад встановлені строки, проте такий не містить посилання на причини їх відсутності у спірному житлі понад встановлені строки, а відтак не є беззаперечним доказом підставності позовних вимог. Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі вже протягом тривалого часу, а саме з 2010 року не проживають, жодної участі в утриманні житла не приймають, особистих речей повсякденного використання, які б належали відповідачам у квартирі немає, а тому є такими, що втратили право користування жилим приміщенням, є безпідставними, оскільки виходячи зі змісту статей 71, 72 ЖК Української РСР для визнання осіб втратившими право на житло, така відсутність має бути зумовлена неповажними причинами.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується поясненнями самої відповідачки ОСОБА_2 , непроживання у приміщенні квартири АДРЕСА_1 зумовлене малою площею квартири (одна кімната площею 25, 0 м.кв.), в якій зареєстровано 6 осіб, а фактично на даний час проживає 4 особи. Неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вказаній квартирі також не проживав взагалі, а проживає разом із матір`ю за іншою адресою, а саме в помешканні, яке належить на праві власності свекрусі відповідачки. Остання відмовляється зареєструвати у своєму житлі відповідачку та її сина. У чоловіка відповідачки власного житла немає. Дані обставини не заперечується сторонами у справі.

Конвенцією про права дитини передбачено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.

Через свій вік малолітній ОСОБА_5 не може самостійно обирати місце проживання, тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що факт його непроживання у спірній квартирі зумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом, у якому зареєстрований він та його матір.

З урахуванням вказаного, встановивши, що матір малолітньої дитини, не проживає у спірному житловому приміщенні з поважних причин, суд першої інстанції, з яким погоджується і апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що самостійне проживання дитини в указаному житлі, враховуючи її вік, не відповідатиме її інтересам.

Як вбачається з матеріалів справи, фактичне місце проживання дитини з матір`ю не зареєстроване у встановленому законом порядку. Тобто спірне житло є єдиним зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання дитини.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи держаної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Верховний Суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини про те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду викладених у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19.

Оцінюючи пропорційність втручання у право відповідачки на повагу до житла, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_5 набули охоронюване законом право на мирне користування спірною квартирою у законний спосіб, зі згоди усіх повнолітніх квартиронаймачів. Не користуються спірною квартирою понад встановлений законом строк з поважних причин.

Доводи апелянта про те, що реєстрація відповідачів у квартирі спричиняє матеріальні збитки, оскільки оплата деяких комунальних послуг залежить від кількості зареєстрованих осіб, не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки відповідно до правил ст. 71 ЖК України підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин. Відповідачка та її син не проживають у спірному житлі понад шість місяців, однак судом першої інстанції вірно встановлено, що причина їх непроживання є поважною.

У випадку якщо позивач вважає, що відповідачі не беруть участь в утриманні спірної квартири, він має право звернутися до суду з окремим позовом про стягнення частки понесених витрат, за наявності належних та допустимих доказів їх понесення.

Доводи апеляційної скарги позивачки фактично зводяться до її незгоди із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування і в процесі розгляду справи не спростовані, а також переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Докази та обставини, на які посилаються сторони в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 грудня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.