Головуючий суду 1 інстанції - Баронін Д.Б.
Доповідач -Суддя доповідач: Луганська В.М.
Справа № 428/3290/17
Провадження № 22-ц/810/151/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Луганської В.М.

суддів: Авалян Н.М., Єрмакова Ю.В.

за участю секретаря: Перишкіна Т.В.

учасники справи:

позивач- публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 01 червня 2017 року, ухваленого Сєвєродонецьким міським судом у складі: судді Бароніна Д.Б. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовною заявою про стягнення кредитної заборгованості. В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19.04.2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Зв сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30, 00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом на заяві. Позивач вказав, що заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування Банку, які були надані йому для ознайомлення.

Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

На порушення умов договору та вимог закону ОСОБА_1 зобов`язання належним чином не виконувала у зв`язку з чим станом на 28.02.2017 року виникла заборгованість 84647, 87 грн., яка складається з наступного: 7963, 00 грн. заборгованість за кредитом; 71127, 83 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом; 1050, 00 грн. заборгованості за пенею та комісією; штрафи: 500, 00 грн.; 4007, 04 грн.

ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також судові витрати у розмірі 1600, 00 грн.

Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 01 червня 2018 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором Б/н від 19.04.2010 року у розмірі 80140, 83 грн., яка складається з наступного: 7963, 00 грн. заборгованість за кредитом; 71127, 83 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом; 1050, 00 грн. заборгованості за пенею та комісією, стягнув витрати по сплаті судового збору у розмірі 1514, 72 грн.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду луганської області від 18 січня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Сєвєродонецького міського суду луганської області від 01 червня 2017 року залишено без задоволення.

ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 01 червня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заявлених вимог позивача відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції в порушення вимог ЦПК України розглянув справу без її участі, суд не повідомив її про місце та час судового засідання, чим порушено її право на справедливий судовий розгляд, була позбавлена можливості надати заяву про застосування строку позовної давності, оскільки строк позовної давності за вимогою про стягнення кредитної заборгованості сплинув. Позивач не надав суду доказів, які б підтверджували факт здійснення платежів за кредитною карткою.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПриватБанк» апеляційну скаргу не визнав, вважає що відсутні підстави для скасування судового рішення, 19.11.2012 року відповідач отримала кредитну картку зі строком дії до 03.2016 року, кредитними коштами користувалася, що підтверджується випискою по рахунку.

Заслухавши доповідача, вислухав учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.12 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно із ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається із матеріалів справи рішення суду не відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст. ст. 11 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

За змістом ч.1 ст.27 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, особи, які беруть участь у справі, мають право брати участь у судових засіданнях.

Відповідно до ч.1 ст.158 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому за сіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1п.1ст.169 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи) передбачено, що неявка в судове засідання сторін, про яких немає відомостей, що їм вручені судові повістки, перешкоджає розгляду справи.

Порядок повідомлення учасників процесу про час і місце розгляду справи встановлений ст.ст.74-76 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, про належне повідомлення особи про час і місце розгляду справи може свідчити розписка.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату судового засідання є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч.1 ст.224 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04 травня 2017 року року відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи призначено на 01 червня 2017 року о 11 год. 00хв. ).

Однак, матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, натомість суд першої інстанції розглянув справу без участі відповідача та ухвалив заочне рішення.

При цьому, посилання суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні на те, що відповідач в судове засідання не з`явився про час розгляду справи судом повідомлений належним чином не підтверджується належними доказами про вручення судової повістки відповідачу.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що суд в порушення норм ЦПК України розглянув справу без участі відповідача, не маючи відомостей про те, що вона повідомлена про місце та час судового засідання.

Таким чином недотримання судом норм процесуального права призвело до порушення права ОСОБА_1 на справедливий суд, що в силу п.3 ч. 3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення.

Вирішуючи позов ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення кредитної заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено умови кредитного договору, станом 28.02.2017 року відповідач має заборгованість 84647, 87 грн, яка складається з наступного: 7963, 00 грн. заборгованість за кредитом; 71127, 83 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом; 1050, 00 грн. заборгованості за пенею та комісією; штрафами: 500, 00 грн., 4007, 04 грн., яка підлягає стягненню з відповідача за виключенням нарахованих штрафів.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не в повній мірі відповідає встановленим по справі обставинам, вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 19.04.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг, за яким банк відкрив позичальнику картковий рахунок із встановленим кредитним лімітом в розмірі 8000 грн. зі сплатою 30 % річних (2,5 % на місяць) за користування кредитними коштами.

Вказаний договір про надання банківських послуг складається із анкети - заяви позичальника, Пам`ятки клієнта, Умов та правил.

Підписавши довідку про Умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду, відповідач погодився щомісячно до 25 числа сплачувати 7 % від заборгованості, проценти за користування кредитом у розмірі 30% річних та комісію за зняття готівки.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Із матеріалів справи вбачається та ніким не оспорюється, що 19.04.2010 року ОСОБА_1 погодилася з тим, що анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами, складають між ним та позивачем договір про надання банківських послуг; вона ознайомилася та була згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, про що свідчить його підпис на вказаній заяві.

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору.

Таким чином, між ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 було укладено договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачеві кредит у вигляді ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості.

При цьому, не може бути взята до уваги позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17 про те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін по сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин, оскільки вказана позиція висловлена в конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб.

У даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення, чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору.

Посилання представника у відповіді на відзив на апеляційну скаргу про те, що скаржник не була ознайомлена з Правилами користування платіжною карткою та з Умовами кредитування, не заслуговують на увагу, оскільки про зазначені обставини скаржник не зазначила в заяві про перегляд заочного рішення, в апеляційній скарзі, де посилалася на те, що позивачем пропущено строк позовної давності та не спростовує ту обставину, що вона отримувала у позивача кредитну картку. Посилання скаржника на те, що вона особисто не користувалася кредитною карткою не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами.

Згідно з вимогами статей 12, 83 ЦПК України розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, на які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що ОСОБА_1 згідно кредитного договору №б/н надавалися кредитні картки № НОМЕР_1 зі строком дії до 01/13 та № НОМЕР_2 зі строком дії до 03/16.

Вказані обставини, скаржником не спростовано.

З наданої банком виписки по картковому рахунку вбачається, що відповідач після отримання карток неодноразово здійснювала операції як щодо зняття готівки з карткового рахунку, розраховувався за придбанні товари, та частково погашав заборгованість по кредиту.

Останній платіж (поповнення карткового рахунку) відповідачем був здійснений 30.04.2017 року.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором станом на 28 лютого 2017 року за нею утворилася заборгованість за тілом кредиту у сумі 7963, 00 грн.

Розрахунок заборгованості відповідачем не оскаржувався. Доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідачем надано не було.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованість зі сплати тіла кредиту в сумі 7963, 00 грн.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Як зазначалося вище, між банком та відповідачем укладено договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачеві кредитний ліміт, зі сплатою щомісячно до 25 числа місяця, наступного за звітним коштів, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (розділ 2 Умов та правил надання банківських послуг).

Отже визначальним для правовідносин сторін є встановлення фактичних обставин по справі, як строк дії картки.

Строк дії картки, виданої відповідачу, до березня 2016 року включно, тому строком повернення кредиту є 31 березня 2016 року.

Викладені обставини свідчать про те, що сторони погодили як щомісячне виконання зобов`язання, так і строк кредитування до 31 березня 2016 року.

Із позовом до суду позивач звернувся 24 березня 2017 року.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача нарахованих відсотків з 01 квітня 2016 року по 28 лютого 2017 року не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» базова відсоткова ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості) складає 2,5 %.

Отже, виходячи із тарифів банку та відсоткової ставки, зазначеної в заяві-анкеті, відсоткова ставка на рік за укладеним сторонами договором складає 30% річних.

Відповідно до ч. 2,3 ст. 1056-1 ЦК України, в редакції на час виникнення правовідносин, встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Проте, із матеріалів справи, а саме розрахунку заборгованості наданого позивачем вбачається, що публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» нарахування відповідачу процентів за користування кредитними коштами здійснюється, виходячи із ставки 30 % річних з моменту укладення договору, 34,80 % річних починаючи з 01 вересня 2014 року та 43,20 % річних починаючи з 01 квітня 2015 року.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази (рішення банку про підвищення процентної ставки за договором), на підставі яких саме з 01 вересня 2014 року та 01 квітня 2015 року позивачем змінена відсоткова ставка за договором укладеним з відповідачем з 30 % річних на 34,80 % річних, в подальшому на 43,20 %, не зазначені обставини, на підставі яких банк здійснив підвищення відсоткової ставки.

Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155 (далі - Правила), рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, дрібний пакет, мішок "M"), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.

Згідно з пунктом 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім`ї за умови пред`явлення ними документа, що посвідчує особу.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

Матеріалами справи не підтверджено, що вищезазначені вимоги законодавства були належним чином виконані позивачем - відсутні докази того, що відповідач був ознайомлений належним чином зі зміною відповідних процентних ставок та погодив таку зміну.

Отже, банк неправомірно збільшив відсоткову ставку по кредиту в односторонньому порядку.

Виходячи з диспозитивності цивільного судочинства (межі заявлених позовних вимог) та беручи до уваги визначені банком періоди та суми простроченої заборгованості, розмір відсоткової ставки 30 % та формулу розрахунку, розмір процентів за користування кредитом складає за період з 24 березня 2014 року по 31 березня 2016 року 4817, 62 грн.( 7963, 00 грн. (заборгованість за тілом кредиту) ) х 30 % / 360 /днів х 726 днів).

Враховуючи викладені вище обставини колегія суддів вважає, що оскільки позивачем відсотки за користування кредитом нараховані в межах строку кредитування, та враховуючи встановлений договором розмір відсоткової ставки 30 %, доказів належного виконання зобов`язання по сплаті кредиту відповідачем надано не було, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 4817, 62 грн.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ( стаття 610 ЦПК України).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530,631 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Як вбачається із матеріалів справи, сторони поряд з установленням строку дії договору від 19.04.2010 року, встановили й строки виконання відповідачем окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів). Так, відповідач щомісячно повинен вносити щомісячний платіж на погашення кредиту у розмірі 7% від заборгованості, про що зазначено в Тарифах банку.

Отже, умовами укладеного між сторонами договору від 19.04.2010 року передбачено щомісячне виконання відповідачем зобов`язання.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1,5 ст. 261 ЦК України).

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року зазначено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач в апеляційній скарзі просить застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, прострочена заборгованість відповідача за відсотками виникла з 25 березня 2011 року з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду 24 березня 2017 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду. Останній платіж в рахунок погашення заборгованості відповідачем був здійснений 26 листопада 2013 року.

На підставі викладеного, вимоги позивача в частині стягнення відсотків з 25 березня 2011 року по 23 березня 2014 року задоволенню не підлягають у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (ст. ст. 610,611 ЦК України)

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

На виконання зазначених вище положень закону Кабінет Міністрів України розпорядженням №1053-р від 30 жовтня 2014 року, та розпорядженням № 1275-р від 02 грудня 2015 року затвердив перелік населених пунктів, на території яких проводиться антитерористична операція (АТО).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 21 вересня 1998 року має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» м. Сєвєродонецьк Луганської області входить у перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Отже, на дані правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку та Тарифів обслуговування кредитних карт при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій.

Звертаючись до суду із позовом, позивач просив стягнути з відповідача 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 4007, 04 грн. (процентна складова).

Позивачем нарахування штрафу здійснювалося у березні 2017 року, тобто під час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами.

Правовідносини, які виникли між сторонами, з приводу надання споживчого кредиту, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Звертаючись до суду з позовною заявою, позивачем в обґрунтування стягнення комісії, в позовній заяві не викладені обставини щодо підстав стягнення комісії, а саме не зазначено, чи передбачено умовами договору нарахування комісії та чи погоджувався із такими умовами відповідач.

В заяві-анкеті відсутні відомості щодо щомісячної комісії.

Слід зазначити, що в позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за пенею та комісією в сумі 1050, 00 грн., яка виникла з 01.01.2014 року. В розрахунку заборгованості також окремою графою не виділено яка сума заборгованості є комісією, а яка сума пенею.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу, пені та комісії не підлягають задоволенню за необґрунтованістю.

На підставі вищевикладеного, відповідно доп.3 ч.3 ст.376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заявлених вимог позивача.

Відповідно до підпункту «в» пункту 3 частини першої статті 382, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладання судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За подання позовної заяви ПАТ КБ «Приватбанк» сплачено судовий збір у розмірі 1600, 00 грн. (а.с.37). На користь банку підлягав би стягненню судовий збір відповідно до задоволеної частини заявлених вимог у розмірі 241, 58 грн.

За подання апеляційної скарги скаржником ОСОБА_1 сплачено судовий збір 2400, 00 грн. (а.с. 133). Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, на її користь підлягав би сплаті судовий збір у розмірі 362, 37 грн.

Враховуючи положення ч.10 ст.141 ЦПК України з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь скаржника ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 120, 79 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 01 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , мешкає: АДРЕСА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження юридичної особи: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) заборгованість за кредитним договором № б/н від 19.04.2010 року у розмірі 12 780, 62 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 7963, 00 грн.; заборгованості за відсотками за користування кредитом з 24.03.2014 року по 31.03.2016 року у розмірі 4817, 62 грн.

У задоволенні заявлених вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 25.03.2011року по 23.03.2014 року відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності, заборгованості за відсотками з 01.04.2016 року по 28.02.2017 року, за комісією штрафам відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження юридичної особи: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , мешкає: АДРЕСА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 120, 79 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 вересня 2019 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді Н.М. Авалян

Ю.В. Єрмаков