ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року

м. Харків

Справа №638/10592/18

Провадження № 22-ц/818/5457/19

Категорія: сімейні

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2019 року у складі судді Цвірюка Д.В.

у цивільній справі №638/10592/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) від суми несплачених аліментів,-

встановив:

25.07.2018 ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути неустойку (пеню) від суми несплачених аліментів у розмірі 21110,00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 16.02.2001 по 2005 рік. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.01.2006 року, з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання доньки, в твердій грошовій сумі по 200,00 грн. щомісячно починаючи з 18.10.2006 року, яке відповідачем виконується частково, за період 2006-2018 рр. загальна сума сплати склала 5560,00 грн. За період з 18.10.2006 року по 01.07.2018 року відповідно довідки Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області, розмір заборгованості по сплаті алиментів склав 21 110,00 грн.

Сума пені за період останніх трьох років (липень 2015 року - липень 2018 року) склала 42510,00 грн., з урахуванням обмежень, встановлених ст. 196 СК України позивач просить стягнути пеню у розмірі 21110,00 грн. що не перевищує розмір заборгованості.

Зазначає, що відповідач є працевлаштованим та працездатним, однак не надавав жодної матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дочки, це свідчить про наявність його вини та навмисне ухилення його від сплати аліментів.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Суд вирішив: стягнути неустойку (пеню) від суми несплачених аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі 16696,00 гривень, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити, стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить змінити рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2019 року в частині визначення розміру неустойки (пені) , яка підлягає стягненню, зменшивши її до 6000,00 грн., в іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом в частині задоволення позовних вимог неповно встановлені обставини справи, невірно застосовано норму матеріального права, яка підлягала застосуванню.

Зазначає, що судом першої інстанції обґрунтовано прийнято до уваги розрахунок заборгованості, який був наданий відповідачем, відповідно до якого заборгованість по сплаті аліментів складає 16696,00 грн., однак судом не враховано, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки ( пені) настає лише за наявності вини платника аліментів, а також суд не скористався своїм правом на зменшення розміру неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Матеріали справи містять належні докази того, що він з 01.10.2017 року постійно знаходився у трудових відносинах, отримував дохід, а неутримання аліментів за період часу з 01.10.2017 по березень 2018 року відбулося не з його вини, виконавчий лист про стягнення аліментів перебував на виконанні в органах державної виконавчої служби, але утримання із заробітної плати почалися тільки з лютого 2018 року.

Також судом першої інстанції при розрахунку заборгованості необґрунтовано не взяті до уваги квитанції про сплату заборгованості за 24.10.2018 та 19.01.2019, якими підтверджується, що він погасив майже 90 % заборгованості по аліментам, поточні аліменти він сплачує регулярно, сума отриманого їм доходу є незначною, що є підставою для зменшення розміру неустойки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає судове рішення законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм матеріального і процесуального права при повному з`ясуванні всіх обставин справи та наданням належної правової оцінки доказам, а апеляційну скаргу безпідставною та такою, що не ґрунтується на нормах матеріального закону та не відповідає вимогам процесуального закону.

Зазначає, що скаржником не було зазначено, в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення, а саме не вказано в чому конкретно полягає чи то неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, або неправильність установлення обставин, які мають значення для справи. внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів або неправильне визначення обставин, не надано доказів відсутності його вини щодо невчасної сплати аліментів, твердження відповідача у скарзі про відсутність його вини у несплаті аліментів у зв`язку з тим, що державна виконавча служба не володіла інформацією про місце роботи останнього та не відраховувала їх з його заробітної плати, тому не було добровільної сплати, є необґрунтованою заявою, яка спростовується положенням законодавства, де визначені основні поняття добровільного виконання рішення суду та його примусовий порядок виконання. Щодо тверджень апелянта про неврахування судом першої інстанції факту погашення заборгованості по аліментам вже після подання позовної заяви у справі №638/10592/18, зазначає, що вказані твердження є необґрунтованими оскільки такий вид неустойки як пеня стягується саме у разі наявності факту прострочення сплати аліментів, тобто здійснення такої оплати поза межами встановлених в даному випадку судовим рішенням строків, що і було зазначено судом першої інстанції у мотивувальній частині свого рішення.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. ст. 7, 19, 274, 368, 369 ЦПК України, зважуючи на відсутність обґрунтованих клопотань про наявність підстав для зміни встановленого ухвалою суду порядку апеляційного перегляду справи, розглядає справу за апеляційною скаргою в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції погодився із формулою розрахунку, застосованою позивачем при визначені пені та прийшов до висновку, що за період з 01.08.2015 року по 28.02.2018 року кількість днів прострочення становить 942 дні, а тому сума пені складає 30054,00 грн , що стягненню підлягає пеня у розмірі 16696,00 грн., що не перевищує розмір заборгованості, заперечення відповідача з тієї обставини, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з його вини є не доведеними, не прийняв до уваги надані відповідачем квитанції про сплату заборгованості за 24.10.2018 рік та 19.01.2019 рік, оскільки вони виходять за межі позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, а сторони не оспорюють той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаходилися у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6).

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 16 січня 2007 року було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів, стягнуто аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 200 грн. щомісячно, починаючи з 18 жовтня 2006 року і до повноліття дитини (а.с.21).

Виконавчий лист № 2-1241/07 від 16.01.2007 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 знаходиться на виконання Шевченківського ВДВС ХМУЮ, постановою державного виконавця Дзержинського ВДВС ХМУЮ від 27.04.2007 року відкрито виконавче провадження ( а.с. 28).

Згідно наданого розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за період з квітня 2008 року по вересень 2018 року ( включно) , виконаного державним виконавцем, загальний розмір заборгованості ОСОБА_2 станом на 01.10.2018 року становить 16696,00 грн.

Згідно квитанції від 24.10.2018 ОСОБА_2 сплачено в рахунок погашення заборгованості ( ВП 36855888) суму 14652,00 грн.( а.с. 56).

Згідно квитанції від 19.01.2019 ОСОБА_2 сплачено в рахунок погашення заборгованості суму 3000,00 грн.( а.с. 57).

Згідно відповіді Товариства з обмеженою відповідальністю «Блеск» Виробничо-будівельне підприємство, ОСОБА_2 працює на підприємстві з 01.102017 року, за період роботи йому нарахована заробітна плата за період жовтень 2017 по грудень 2017 року по 3300,00 щомісяця, з січня 2018 по червень 2018 року по 3800,00 щомісяця ( а.с. 62).

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 зазначає, що його вини у виникненні заборгованості немає, оскільки аліменти за виконавчим листом не утримувалися з вини співробітників державної виконавчої служби , які, своєчасно не направили за місцем має його роботи виконавчий лист.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції вважав доведеним утворення заборгованості з вини ОСОБА_2 по сплаті аліментів на користь ОСОБА_1 за період з квітня 2008 року по вересень 2018 року (включно), а також визнав за необхідне зменшити розмір неустойки у зв`язку зі значним перевищенням нарахованої позивачем суми неустойки порівняно з розміром заборгованості по сплаті аліментів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду в цій частині рішення і вважає їх обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам ст.196 СК України, якою регулюються спірні правовідносини.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача ОСОБА_2 , якими він обґрунтовує апеляційну скаргу, в тій частині, що немає, начебто, його вини в утворенні заборгованості, а відтак і відсутні підстави для нарахування пені у зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків державними виконавцями ВДВС Шевченківського району м.Харкова, які своєчасно не направили виконавчий лист за останнім місцем його роботи.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів неналежного виконання своїх обов`язків державними виконавцями ВДВС Шевченківського району м.Харкова.

Посилання відповідача на несумлінне відношення працівників Шевченківського ВДВС, навіть у випадку доведеності таких фактів, не спростовують висновок суду в цій частині рішення, а доводи відповідача про відсутність підстав для стягнення неустойки є помилковими внаслідок неправильного тлумачення ним ст.196 СК України і ст. 12, 81 ЦПК України.

Частиною 1 статті 196 СК України передбачено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення аліментів за кожен день прострочення.

Як вбачається зі змісту вказаної норми визначальним є встановлення того факту, що мається рішення суду про стягнення аліментів і освідомлення платника аліментів з цим рішенням, а не факти, пов`язані з діяльністю державної виконавчої служби в межах здійснення ними виконавчих дій по примусовому виконанню рішення суду.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 16 січня 2007 року було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів, стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 200 грн. щомісячно, починаючи з 18 жовтня 2006 року і до повноліття дитини.

Отже, починаючи з січня 2007 року, саме відповідач ОСОБА_2 , знаючи про рішення суду та зважуючи на приписи ст.14 ЦПК України ( в редакції що діяла на час ухвалення рішення) про обов`язковість судових рішень і ст.180 СК України про обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття зобов`язаний турбуватися про належне виконання свого батьківського обов`язку і рішення суду про сплату аліментів на неповнолітню дітну, не перекладаючи всю відповідальність на відповідні органи державної виконавчої служби.

Враховуючи наявність заборгованості по аліментах, яка виникла з вини відповідача, суд першої інстанції, керуючись ч.1 ст.196 СК України, дійшов до вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог про стягнення неустойки (пені), проти чого не заперечує відповідач, але просить зменшити розмір неустойки до 6000 грн.

При цьому, колегією суддів не встановлено підстав для застосування ч.2 ст.196 СК України, за якою розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

На обґрунтування підстав для зменшення розміру неустойки ОСОБА_2 посилається лише на те, що його дохід за час роботи його на підприємстві ТОВ «Блеск» Виробничо-будівельне підприємство, є незначним та, що він сплатив під час розгляду справи судом першої інстанції майже 90 % суми заборгованості по аліментам.

Стягнення пені за несплату аліментів як захід відповідальності спрямований насамперед на забезпечення належного виконання зобов`язання платником аліментів. Стягуючи саме такий розмір пені, суд першої інстанції вірно виходив в першу чергу з інтересів дитини, оскільки батько ОСОБА_2 виконував свій обов`язок по утриманню дитини неналежним чином, аліменти сплачував не в повному обсязі, внаслідок чого позивач не могла отримати належного матеріального забезпечення з боку відповідача на утримання дочки.

При цьому колегія суддів виходить з того, що передбачена статтею 196 СК України санкція за допущене платником аліментів прострочення сплати аліментів має на меті забезпечення сумлінного виконання ним своїх зобов`язань, визначених ст.ст. 180, 181 СК України та рішенням суду.

За таких обставин, переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, на які відповідач посилався, не є достатніми для висновку про зменшення, на підставі ч. 2 ст. 196 СК України, розміру неустойки.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 374 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, апеляційна скарга залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Враховуючи, що апеляційна скарга залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 26 грудня 2019 року.

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина