Справа № 752/9844/17 Головуючий 1 інстанція-Чередніченко Н.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 вересня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за частю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 13 травня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави,-

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року позивач ТОВ «Порше Мобіліті» звернувсядо суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 20 травня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» і відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 50008949, згідно якого банк надав відповідачу для придбання автомобіля кредит в розмірі 320788,51 грн. (еквівалент 39307,50 доларів США) та додатковий кредит 118869,05 грн. (еквівалент 14565,50 доларів США) терміном до 15 травня 2018 року із розрахунку 9,90 % річних, а відповідач зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами 21 травня 2013 року було укладено договір застави належного позичальнику автомобіля «Ауді А4» 2013 року випуску р.н. НОМЕР_1 .

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник ОСОБА_1 мав повертати кредит та проценти щомісячними платежами до 15 числа кожного місяця згідно графіку погашення кредиту, однак не виконував цих обов`язків, а тому позивач надіслав на його адресу вимогу від 17 вересня 2014 року про повне дострокове повернення кредиту в повному обсязі в розмірі 563178,71 грн. З огляду на невиконання цієї вимоги, приватним нотаріусом 10 лютого 2015 року вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет застави у вигляді автомобіля «Ауді А4» р.н. НОМЕР_1 в рахунок погашення боргу за кредитом у розмірі 563178,71 грн. На підставі цього виконавчого напису постановою відділу ДВС Деснянського РУЮ у м.Києві від 14 лютого 2015 року відкрите виконавче провадження, яке закінчене постановою від 02 листопада 2015 року у зв`язку із повним погашенням боргу відповідачем.

Посилаючись на те, що погашена відповідачем сума боргу 563178,71 грн. зарахована

- 2 -

товаристом згідно п.1.7 договору в порядку черговості на погашення поточної заборгованості, однак залишився борг за процентами і інфляційнимими втратами згідно ст.625 ЦК України, а також борг з дострокового повернення кредиту, просив в рахунок часткового погашення відповідачем боргу у розмірі 599221,26 грн. звернути стягнення на належний відповідачу автомобіль «Ауді А4» 2013 року випуску р.н. НОМЕР_1 шляхом продажу автомобіля з публічних торгів згідно положень Закону України «Про виконавче провадження», стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 13 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, ТОВ «Порше Мобіліті» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що суд безпідставно скасував заочне рішення, ухвалене раніше в цій справі на користь позивача, порушивши приписи ст.288 ЦПК України щодо підстав скасування заочного рішення. Окрім того, суд прийшов до хибних висновків про відсутність заборгованості у відповідача за кредитним договором, оскільки не врахував, що станом на час пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту 17 вересня 2014 року заборгованість була визначена у гривнях за курсом 13,5 грн. за 1 долар США, а сплачена відповідачем лише 30 жовтня 2015 року коли курс становив 23,010 грн. за 1 долар США, а відтак сплачених відповідачем коштів недостатньо для погашення всієї заборгованості. Це відповідає положенням укладеного між сторонами кредитного договору та вимогам ст.533 ЦК України щодо необхідності сплати боргу із застосування курсу гривні до іноземної валюти, якщо про це йдеться у договорі. Також, суд не врахував, що сплачені відповідачем кошти у розмірі 536178,71 грн. позивач зарахував згідно п.1.7 договору в порядку черговості, а саме: 455905,76 грн. на погашення чергових платежів станом до 30 жовтня 2015 року, штрафів - 2827,19 грн. та погашення збитків - 78571,62 грн.

Відповідач ОСОБА_1 не скористався правом на подачу відзиву.

В суді апеляційної інстанції представник ТОВ «Порше Мобіліті» адвокат Іванюк В.І. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Голосіївського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Болінський С.С. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Порше Мобіліті» підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих

- 3 -

правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 травня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті»і відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 50008949, за умовами якого товариство надало відповідачу для придбання автомобіля кредит в розмірі 320788,51 грн. (еквівалент 39307,50 доларів США) та додатковий кредит 118869,05 грн. (еквівалент 14565,50 доларів США) терміном до 15 травня 2018 року зі сплатою за користування грошовими коштами 9,90% річних, а відповідач зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Відповідно до п.1.4.3 кредитного договору відповідач мав повертати кредит та проценти щомісячними платежами до 15 числа кожного місяця у розмірі 1078 доларів США згідно графіку погашення кредиту.

Згідно п.3.2-3.3 кредитного договору сторони обумовили право кредитора вимагати дострокового поверення кредиту у повному обсязі у випадку прострочення чергових платежів на його повернення.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між сторонами 21 травня 2013 року було укладено договір застави належного позичальнику ОСОБА_1 автомобіля «Ауді А4» 2013 року випуску р.н. НОМЕР_1 .

Також, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не виконував в повному обсязі обов`язків по поверненню кредиту, у зв`язку з чим банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредитних коштів і 17 вересня 2014 року направив на адресу відповідача вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту у розмірі 536178,71 грн., з яких сума дострокового повернення тіла кредиту - 393059,15 грн., прострочена заборгованість по тілу крелиту і процентам - 39926,26 грн., штрафні санкції - 1701,33 грн. та 101491,97 грн.

З огляду на невиконання цієї вимоги, приватним нотаріусом 10 лютого 2015 року вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет застави у вигляді автомобіля «Ауді А4» р.н. НОМЕР_1 в рахунок погашення боргу за кредитом у розмірі 536178,71 грн. На підставі цього виконавчого напису постановою відділу ДВС Деснянського РУЮ у м.Києві від 14 лютого 2015 року відкрите виконавче провадження, яке закінчене постановою від 02 листопада 2015 року у зв`язку із повним погашенням боргу відповідачем.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами та не заперечуються сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що нарахування позивачем заборгованості після 02 листопада 2015 року, тобто після закриття виконавчого провадження, є незаконним і свідчить про намагання позивача двічі стягнути з відповідача борг за кредитом.

Колегія суддів частково погоджується із такими висновками з наступних підстав.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Встановлено, що за умовами кредитного договору повернення відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів мало здійснюватися шляхом внесення ним щомісячних платежів у розмірі 1078 доларів США до 15 числа кожного місяця, проте у зв`язку із невиконням ним умов договору кредитор ТОВ «Порше Мобіліті» 17 вересня 2014 року

- 4 -

направив на адресу відповідача вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту у розмірі 536178,71 грн., з яких сума дострокового повернення тіла кредиту - 393059,15 грн., прострочена заборгованість по тілу крелиту і процентам - 39926,26 грн., штрафні санкції 1701,33 грн. та 101491,97 грн. (т.1 а.с.106).

Тобто, кредитор відповідно до вимог закону (ч.2 ст.1050 ЦК України) та умов кредитного договору (п.3.2-3.3 договору) змінив строк виконання основного зобов`язання, встановивши строк повернення кредитних коштів та заборгованості у повному обсязі протягом 30 днів із дня отримання вимоги, а у випадку її неотримання - із дня направлення (п.3.3 договору).

За таких обставин, з огляду на неотримання відповідачем цієї вимоги (т.1 а.с.107) право банку вимагати сплати як чергових платежів, так і нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом 16 жовтня 2014 року (через 30 днів з моменту направлення вимоги) строку кредитування, що відповідає приписам ст.1048 ЦК України.

Це ж стосується неустойки (штраф, пеня), під якою згідно ч.1 ст.549 ЦК України розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов`язання

За змістом ст.ст.546, 549, 550, 551 ЦК України неустойка за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору.

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц.

Отже, посилаючись на неправомірне нарахування позивачем заборгованості після 02 листопада 2015 року, тобто після закриття виконавчого провадження, суд першої інстанції невірно встановив змінений кредитором ТОВ «Порше Мобіліті» строк виконання основного зобов`язання - 16 жовтня 2014 року та не застосував положення ст.ст.546, 549, 550, 551, 1048 ЦК України.

Окрім того, вирішуючи спір, суд не врахував предмет та підстави позову - звернення стягнення на предмет застави у зв`язку із наявністю боргу за кредитом, та не дав оцінки тому факту чи припинив дію договір застави з урахуванням встановлених обставин щодо погашення відповідачем боргу згідно виконавчого напису щодо дострокового його стягнення.

Згідно ст.1 Закону України «Про заставу» та ст.572 ЦК України застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно ч.3 ст.3 Закону України «Про заставу» застава має похідний характер від

- 5 -

забезпеченого нею зобов'язання.

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зазначено в частині 1 статті 598 ЦК України. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно ст.28 Закону України «Про заставу» передбачено, що застава припиняється з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання.

З урахуванням того, що відповідач достроково погасив борг за кредитом у розмірі 536178,71 грн., вказаний у вимозі кредитора від 17 вересня 2014 року про зміну строку виконання зобов`язання, тобто виконав основне зобов`язання, то відповідно до положень ст.ст.3, 28 Закону України «Про заставу», встановлена ОСОБА_1 застава припинилася, а відтак вимоги ТОВ «Порше Мобіліті» про звернення стягнення на предмет застави задоволенню не підлягають.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що до загального розміру боргу позивачем згідно ст.625 ЦК України включені суми у вигляді 3 % річних у розмірі 5362,60 грн. та інфляційні втрати у розмірі 55502,75 грн., що не суперечить закону.

Проте дані суми не є складовою частиною кредитного договору, ним не передбачені, а відтак не забезпечуються заставою, яка забезпечує зобов`язання виключно за кредитним договором, що унеможливлює задоволення вимог позивача в цій частині про звернення стягнення на предмет застави.

Саме такий висновок сформульовано у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2127цс15; від 08 лютого 2017 року у справі № 6-2560цс15, в яких Верховний Суд України вказав, що забезпечені іпотекою та заставою зобов`язання за договором відновлювальної кредитної лінії є виконаними, зобов`язання за договором іпотеки та застави, які є похідними від кредитного договору, є припиненими, а висновки судів про те, що нараховані банком штрафні санкції за неналежне виконання договору є складовою кредитного зобов'язання, не грунтуються на законі.

Водночас, колегія суддів вважає, що неправильність висновків суду щодо підстав відмови у позові не призвела до неправильного вирішення спору, оскільки позов ТОВ «Порше Мобіліті» не підлягає до задоволенння з наведених вище підстав.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на викладене мотивувальна частина рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 13 травня 2019 року підлягає зміні з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно скасував заочне рішення, ухвалене раніше в цій справі на користь позивача, порушивши приписи ст.288 ЦПК України щодо підстав його скасування, колегія суддів відхиляє як такі, що не мають правового значення, оскільки не стосуються предмета апеляційного перегляду, яким в даній справі є рішення суду від 13 травня 2019 року, а не ухвала суду про скасування заочного рішення, як помилково вважає скаржник.

Посилання у скарзі на хибність висновків суду про відсутність заборгованості у відповідача

- 6 -

за кредитним договором, та не врахування того факту, що станом на час пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту 17 вересня 2014 року заборгованість була визначена у гривнях за курсом 13,5 грн. за 1 долар США, а сплачена відповідачем лише 30 жовтня 2015 року коли курс становив 23,010 грн. за 1 долар США, а відтак сплачених відповідачем коштів недостатньо для погашення всієї заборгованості, що відповідає укладеному між сторонами договору та вимогам ст.533 ЦК України щодо необхідності сплати боргу із застосування курсу гривні до іноземної валюти, необгрунтовані.

У даному випадку позивач, як кредитор за кредитним договором відповідно до вимог ст.ст.6, 627 ЦК України, реалізуючи право на звернення стягнення і можливість самостійно визначати обсяг своїх претензій до боржника, 17 вересня 2014 року направив останньому вимогу про дострокове повернення кредиту у повному обсязі у розмірі 536178,71 грн., а у лютому 2015 року звернувся у передбачений договором спосіб до нотаріуса для вчинення виконавчого напису для поверенння цієї заборгованості, визначивши заборгованість у національній валюті України - гривні, вказавши, що саме борг у сумі 536178,71 грн. є повним розміром заборгованості, та вказавши його складові: розмір дострокового повернення тіла кредиту - 393059,15 грн., розмір простроченої заборгованості за тілом кредиту і процентами - 39926,26 грн., штрафні санкції - 1701,33 грн. та 101491,97 грн. (т.1 а.с.106).

10 лютого 2015 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис саме з таким розміром дострокоовго погашення кредиту - 536178,71 грн.

Отже, позивач самостійно визначив розмір боргу у гривнях, погодився із виконавчим написом, прийняв виконання зобов`язання боржником, а відтак не вправі посилатися на недостатність сплаченої відповідачем суми для погашення боргу.

При цьому колегія суддів враховує відутність будь-яких перешкод у визначенні позивачем зобов`язання у виконавчому написі в еквіваленті до іноземної валюти.

Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц, де Велика Палата вказала, що кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.

Доводи скарги про наявність у відповідача боргу, з огляду на те, що що сплачені відповідачем кошти у розмірі 536178,71 грн. позивач зарахував згідно п.1.7 договору в порядку черговості, а саме: 455905,76 грн. на погашення чергових платежів станом до 30 жовтня 2015 року, штрафів - 2827,19 грн. та погашення збитків - 78571,62 грн., а тому у відповідача є заборгованість безпідставні.

Як вище вказувалося, позивач змінив строк виконання основного зобов`язання, направивши відповідачу 17 вересня 2014 року вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту, а 10 лютого 2015 року вчинивши виконавчий напис про звернення стягнення на предмет застави для поверенння заборгованості у сумі 536178,71 грн., вказавши її складові: розмір дострокового повернення тіла кредиту - 393059,15 грн., розмір простроченої заборгованості за тілом кредиту і процентами - 39926,26 грн., штрафні санкції - 1701,33 грн. та 101491,97 грн.

Вказаний виконавчий напис згідно п.4 ч.2 ст.17 Закону України «Про виконаче проваження» від 21 квітня 1999 року (чинний на час вчинення виконавчих дій) є виконавчим документом, а відтак сплачені відповідачем кошти на його виконання мають зараховуватися виключно на погашення складових боргу згідно виконавчого напису, а не на інші цілі, як помилково вважає поизвач.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

- 7 -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» задоволити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 13 травня 2019 рокузмінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: