Дата документу 24.12.2019 Справа № 336/5851/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 336/5851/18 Головуючий у 1 інстанції Дмитрюк О.В.
Провадження №22ц/807/3317/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Запорізької міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2019 року по справі за позовом Запорізької міської ради до ОСОБА_1 , треті особи Керуюча компанія «Мрія», Державне підприємство «Дніпровське» Міністерства аграрної політики та продовольства України, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року Запорізька міська рада звернулась до суду з позовом, який в ході розгляду справи було уточнено, до ОСОБА_1 , треті особи КК «Мрія», ДП «Дніпровське» Міністерства аграрної політики та продовольства України, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх вимог зазначали, що будинок АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади м. Запоріжжя, в особі Запорізької міської ради. На підставі рішення Шевченківської районної ради народних депутатів від 20.10.1983 р. № 297 «О зачислении в число служебных помещений в домах совхоза «Днепровский» квартира АДРЕСА_2 загальною площею 43,6 кв.м., жилою 13,5 кв.м. була включена до числа службової житлової площі військового радгоспу «Дніпровський».

Радгоспу «Дніпровський» на вищезазначену квартиру 25.11.1983 р. за № 767/659 виконавчим комітетом Запорізької міської ради був виданий службовий ордер. У зазначеній службовій квартирі була зареєстрована ОСОБА_2 , 1937 р.н., разом із дітьми: ОСОБА_3 , 1965 р.н., і ОСОБА_1 , 1961 р.н..

На цей час ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 померли. В квартирі залишився зареєстрованим ОСОБА_1 , який ніколи не мав трудових відносин ані з радгоспом «Дніпровський» МОУ, ані з ДП «Дніпровський» МОУ, яке є правонаступником військового радгоспу «Дніпровський» МОУ і, таким чином, в нього не виникли підстави та право проживання в спірному службовому жилому приміщенні.

Відповідно до рішення виконавчого комітету міської ради від 22.12.2011 р. № 554 «Про затвердження актів приймання передачі з державної власності до комунальної власності об`єктів житлового фонду, які знаходяться на балансі військового радгоспу «Дніпровський» МОУ» було оформлено право комунальної власності на об`єкти житлового фонду, які знаходяться на балансі військового радгоспу «Дніпровський» МОУ, у тому числі і на будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 26.08.2016 р. № 494 спірний будинок був переданий від МКП «Основаніє» в господарське відання КП «Наше місто» Запорізької міської ради.

На підставі актів про не проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_2 , наданих ДП «Дніпровське» за участю представника КП «Наше місто» у вересні 2016 року Запорізька міська рада звернулась з позовом до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя щодо визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 та виселення без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_4 .Д. Рішенням суду від 22.03.2017 р. позовні вимоги ЗМР були задоволені частково, були усунені перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення з неї ОСОБА_5

20 квітня 2018 року та 23 травня 2018 року, для встановлення факту щодо проживання або не проживання ОСОБА_1 за місцем реєстрації, фахівцем по роботі з абонентами ТОВ «Керуюча компанія «Мрія» ОСОБА_6 було проведено обстеження квартири АДРЕСА_2 та опитані сусіди: ОСОБА_7 (мешкає в квартирі АДРЕСА_3 ), ОСОБА_8 (мешкає в квартирі АДРЕСА_4 ), зі свідчень яких встановлено, що ОСОБА_1 не мешкає в квартирі АДРЕСА_2 , з листопада 2017 року.

Також факт не проживання ОСОБА_1 підтверджується актом державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя від 11.05.2018 р., відповідно до якого було встановлено, що ОСОБА_5 самостійно виселився з квартири АДРЕСА_2 . Під час проведення виконавчих дій ОСОБА_1 був відсутній в спірній квартирі, державним виконавцем було здійснено опис майна, яке знаходилось у квартирі та накладено арешт, будинок було закрито на замок та опечатано.

Крім того, листом від 28.08.2018 р. № 78 КП «Дніпровське» було надано інформаційну відповідь на запит слідчого в рамках кримінальної справи № 0003184, щодо перетину кордону ОСОБА_1 за період часу з 01.01.2014 р. по 13.04.2018 р., яка підтверджує факт виїзду ОСОБА_1 за межі України та його неповернення до сьогоднішнього часу.

На теперішній час місце знаходження ОСОБА_1 не відомо.

З урахуванням вищенаведеного, у зв`язку з відсутністю відповідача ОСОБА_1 понад встановленого житловим законодавством строку, Запорізька міська рада просила визнати його таким, що втратив право користування службовою квартирою АДРЕСА_2 та зобов`язати департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради зняти його з реєстрації за вищевказаною адресою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач ніколи не втрачав інтересу до житла, а матеріали справи не містять безумовних доказів, що підтверджують викладені в позові факти, оскільки саме по собі не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки причини не проживання у квартирі є поважними у зв`язку з працевлаштуванням за кордоном.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Запорізька міська рада подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2019 року і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що факт реєстрації на законних підставах у спірній квартирі і факт не втрати інтересу до неї не передбачені диспозицією статті 71, 72 ЖК УРСР. Також, причини не проживання у вказаній квартирі ґрунтуються на припущеннях, оскільки в матеріалах справи відсутні докази працевлаштування ОСОБА_1 за кордоном. Натомість, судом першої інстанції не надано належну оцінку показам свідків, та довідкам, наданим позивачем.

20 грудня 2019 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на вищезазначену апеляційну скаргу. У відзиві відповідач посилається на ст. 71 ЖК УРСР, яка передбачає що, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням. Якщо наймач, або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин, то за ними зберігається право на житло понад 6 місяців. Також, до відзиву надано клопотання про долучення до матеріалів справи копії Трудового договору з іноземним громадянином (а.с. 250-252). Просив залишити апеляційну скаргу Запорізької міської ради без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2018 року без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи та пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів перевіривши доводи апелянта дійшла висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, вбачається з матеріалів справи, та встановлено судом, що будинок АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади м. Запоріжжя, в особі Запорізької міської ради (а.с.8, 11).

На підставі рішення Шевченківської районної ради народних депутатів від 20.10.1983 р. № 297 «О зачислении в число служебных помещений в домах совхоза «Днепровский» квартира АДРЕСА_2 загальною площею 43,6 кв.м., жилою 13,5 кв.м. була включена до числа службової житлової площі військового радгоспу «Дніпровський» (а.с.45).

Радгоспу «Дніпровський» на вищезазначену квартиру 25.11.1983 р. за № 767/659 виконавчим комітетом Запорізької міської ради був виданий службовий ордер (а.с.7).

У зазначеній службовій квартирі була зареєстрована ОСОБА_2 , 1937 р.н., разом із дітьми: ОСОБА_3 , 1965 р.н., і ОСОБА_1 , 1961 р.н. (а.с.48).

На цей час ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 померли, що не заперечувалось сторонами в процесі розгляду справи.

В квартирі з 15 листопада 2005 р. по теперішній час зареєстрований ОСОБА_1 (а.с.137).

Звертаючись до суду з позовом, Запорізька міська рада, зазначали, що на теперішній час місце знаходження ОСОБА_1 невідомо, і на підставі ст. 72 ЖК УРСР, тобто внаслідок відсутності особи понад шість місяців, просили визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

На підтвердження до суду надано акти від 20 квітня 2018 року та від 23 травня 2018 року (а.с. 9, 10), в яких зафіксовано факт не проживання ОСОБА_1 з листопада 2017 року, тобто понад 6 місяців, без поважних причин за місцем реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1,6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Так, колегія суддів звертає увагу, що вищезазначені акти, не відповідають вищезазначеним вимогам, та оцінюються судом критично, в актах містяться виправлення в даті їх складення, в актах вказано, що зі слів сусідів ОСОБА_1 1961 р.н. не мешкає за адресою: АДРЕСА_5 , з 01 листопада 2017 року. Натомість, з вказаного акту неможливо встановити осіб, які надавали пояснення щодо не проживання ОСОБА_1 . Крім того, акт складався провідним фахівцем ТОВ Керуюча компанія «Мрія», яка залучена у якості 3-ї особи.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Колегія суддів виходить також з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил процесуального закону щодо оцінки доказів.

Вищезазначене знайшло своє відображення у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року по справі № 488/6177/13-ц.

Суд першої інстанції, встановив, що причини поважності не проживання ОСОБА_1 у спірному житлі викликані необхідністю працевлаштування за кордоном.

В матеріалах справи також міститься копія трудового договору з іноземним громадянином, з якого вбачається, що ПП ОСОБА_9 (юридична адреса АДРЕСА_6 ) на підставі заяви ОСОБА_1 його було прийнято на посаду Начальника Цеху (а.с. 250-252).

Таким чином, встановивши що причини не проживання ОСОБА_1 за адресою: кв. АДРЕСА_2 пов`язані із його працевлаштуванням в іншій країні, а отже є поважними, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання ОСОБА_1 таким, що втрати право користування службовим приміщенням.

Про інтерес відповідача до житла також свідчать його неодноразові звернення у 2108 році до компетентних органів ,щодо визначення статусу квартири. / а.с.98-99,102 /

Крім цього, слід зазначити, що стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.82, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.86, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 7.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 2.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребується.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року зазначено, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на її майно лише з тих підстав, що порушення були вчиненні з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та відповідно відбулось порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «AFFAIRE TKACHENKO c. RUSSIE» від 20 березня 2018 року зазначено: «Кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя, до свого житла і до таємниці кореспонденції. Не може бути втручання з боку публічних властей у здійснення цього права, за винятком випадків, коли таке втручання передбачене законом і якщо являє собою міру, яка в демократичному суспільстві є необхідною в інтересах національної безпеки, громадського спокою, економічного добробуту країни, для захисту порядку і запобігання злочинам, для охорони здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших людей».

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384,389 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Запорізької міської ради залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 27 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: