МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 472/670/19 Категорія 27
Провадження № 22-ц/812/2147/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного Товариства Комерційний Банк (далі АТ КБ) «ПриватБанк» на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 16 жовтня 2019 року, постановлене під головуванням судді Кучерявенко С.С. в приміщенні суду, у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2019 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 31.05.2006 р. ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 10000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві. Відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала, в зв`язку з чим станом на 17.04.2019 року в неї утворилася заборгованість в сумі 12027,97 грн., яка складається з 5965,20грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1804,36 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3009,46грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 200 грн.- нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн., а також штрафів відповідно до п.21.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500грн. штраф (фіксована частина), 548,95грн.- штраф(процентна складова). На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 12027,97 грн. за кредитним договором № б/н від 31.05.2006 року та судові витрати у справі.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 16 жовтня 2019 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі, посилаючись на незаконність рішення суду, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідачка звернулася до суду з відзивом на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

До судового засідання учасники процесу не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що 31 травня 2006 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 виникли кредитні правовідносини, відповідно до яких, на підставі заяви без номера від 31 травня 2006 року, відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, номер картки НОМЕР_1 .

Згідно розрахунку банку в зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань у відповідачки виникла заборгованості за кредитним договором б/н від 31 травня 2006 року, яка станом на 17.04.2019 року становить 12027,97 грн., яка складається з 5965,20грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1804,36 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3009,46грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 200 грн.- нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн., а також штрафів відповідно до п.21.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500грн. штраф (фіксована частина), 548,95грн.- штраф(процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог, суд виходив з того, що представником відповідача ОСОБА_2 було заявлено про застосування позовної давності. Дану заяву він мотивував тим, що відповідачкою дійсно отримано кредит, але в розмірі 2500,00 грн. на платіжну картку з терміном дії до 31.05.2008 року, але останній платіж за вказаним кредитним зобов`язанням відповідачкою здійснено у червні 2008 року та з липня 2008 року відсутня заборгованість і це підтверджується розрахунком до позовної заяви. Відповідач ОСОБА_1 не користувалася зазначеною карткою, оскільки закінчився строк дії, а нової перевипущеної не отримувала.

Пунктом 1.1.7.31 «Умов та правил надання банківських послуг» передбачено, що строк позовної давності щодо вимог банку по поверненню кредиту, оплаті відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів, витрат банку складає 50 років.

Однак, вказані Умови не містять підпису позичальника, а у матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розуміла відповідачка, підписуючи анкету - заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання анкети-заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, в анкеті - заяві позичальника від 31.05.2006 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Суд також вважав, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом , тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідача кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зміст правовідносин учасників договору повинен оцінюватись виходячи із дійсних намірів учасників договору та відповідно до всіх документів, підписаних сторонами при укладенні або виконанні цього договору. Такий висновок щодо необхідності доведення позивачем вказаних обставин викладено Верховним Судом України у постановах від 22 березня 2017 року у справі №6-2320цс16 та від 09 серпня 2017 року у справі №6-2322цс16.

Проаналізував зазначені вище обставини та норми права, суд дійшов висновку, що оскільки Умови не були підписані відповідачкою, строк позовної давності збільшено не було.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Оскільки останній платіж за договором про надання банківських послуг, відповідачка здійснила у червні 2008 року, з липня 2008 року відсутня заборгованість по даному кредиту, а позивачем не надано доказів щодо строку дії зазначеної картки та отримання перевипущеної картки, та враховуючи, що з позовом банк звернувся до суду лише у травні 2019 року, суд дійшов висновку про сплив трирічного строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 Цивільного кодексу України), тому вимоги позивача про стягнення 12027,97 грн. заборгованості за кредитом задоволенню не підлягають.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що 31 травня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць із розрахунку 360 днів в рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном, що відповідає терміну дії картки. Погашення заборгованості повинно здійснюватися відповідно до умов договору, щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості. Кредитний ліміт 2500грн. Тип кредитного ліміту фінансовий фіксований. Номер карти- 056438 (а. с. 18 зворот).

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта ОСОБА_1 (картрахунок №056438 від 31.05.2006 року), позивачем було проведено наступні операції щодо збільшення кредитного ліміту відповідачки, а саме: 20 червня 2006 року встановлено кредитний ліміт в розмірі 2500,00 грн., 13серпня 2007 року - в розмірі 26500,00 грн., 26 вересня 2008 року - в розмірі 10000,00 грн., 23 грудня 2008 року - в розмірі 6000,00 грн., 26 грудня 2008 року - в розмірі 6000,00 грн., 12 лютого 2009 року - в розмірі 3000,00 грн., 24 квітня 2009 року - в розмірі 2460,00 грн., 16 червня 2009 року - в розмірі 2400,00 грн., 28 квітня 2010 року - в розмірі 1200,00 грн., 22 листопада 2010 року - в розмірі 1400,00 грн., 23 листопада 2010 року - в розмірі 1400,00 грн., 01 червня 2011 року - в розмірі 1600,00 грн., 21 березня 2016 року - в розмірі 1600,00 грн., 22 червня 2016 року - в розмірі 4000,00 грн., 31 березня 2017 року - в розмірі 4840,00 грн., 15 грудня 2018 року - в розмірі 0,00 грн.

Із наданих банком розрахунків вбачається, що відповідачка порушила умови договору, не сплачувала нараховані банком відсотки, не погашала взяту суму кредитного ліміту, унаслідок чого станом на 17.04.2019 року в неї утворилася заборгованість в сумі 12027,97 грн., яка складається з 5965,20грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1804,36 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3009,46грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 200 грн.- нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн., а також штрафів відповідно до п.21.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500грн. штраф (фіксована частина), 548,95грн.- штраф(процентна складова).

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Під час розгляду справи судом першої інстанції представник відповідачки заявив про застосування позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст. 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права ( ч.1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до правил користування платіжною карткою, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14.

Із наданої банком довідки про карти клієнта, що видані за договором, відповідачці 31 травня 2006 р. була видана карта за договором за №056438 зі строком дії 06/12, тобто до 30 червня 2012р., 02 липня 2012 року відповідачка отримала картку № НОМЕР_2 зі строком дії 03/16, тобто до 31 березня 2016р., 21 березня 2016 року відповідачка отримала картку № НОМЕР_3 зі строком дії 08/17, тобто до 31 серпня 2017р.

Отже картка була перевипущена.

Під перевипуском карти розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого Клієнту карткового рахунку, а тому вся сума заборгованості за кредитним лімітом буде відображатися та враховуватися в тому числі і на перевипущеній картці.

Згідно Постанови НБУ від 17.12.2003г. «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» п. 2.2. ідентифікація клієнта не є обов`язковою, якщо клієнт вже має рахунки в цьому банку і був раніше ідентифікований відповідно до вимог законодавства України.

Оскільки, відповідачку було ідентифіковано при підписанні анкети-заяви, то при перевипуску картки, підписання нової анкети не було потрібно.

Про факт отримання кредитних карток також свідчить надана банком виписка по рахунку клієнта, з якої вбачається, що відповідачка користувалася вказаними картками, знімала кошти з банкоматів, здійснювала оплату в магазинах, тощо, а також частково сплачувала заборгованість, в тому числі за первісною карткою до червня 2012р. Вказані операції неможливі без фізичного пред`явлення кредитної картки.

Із виписки по рахунку клієнта вбачається, що також здійснювалися операції щодо перерахування коштів з однієї кредитної картки відповідачки на іншу. Останній платіж по погашенню заборгованості було здійснено шляхом зарахування коштів з рахунку 2909* НОМЕР_4 у сумі 1000грн. 22 лютого 2019р.

Виписка по рахунку згідно Переліку типових документів, затверджених наказом МЮ України №578/5 від 12.04.2012р., має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі.

Крім того, слід врахувати, що у постанові НБУ № 705 від 05.11.2014р. «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» також зазначено, що документи за операціями з використанням електронних платежів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.

Зазначені обставини спростовують доводи відповідачки в відзиві на апеляційну скаргу про те, що дія первісної картки закінчилася в травні 2008р. і за перевипуском картки вона до банку не зверталася, а тому строк дії цієї картки до червня 2012р. не підтверджено матеріалами справи.

Посилаючись в відзиві на апеляційну скаргу на те, що вона отримувала нові картки в 2012р. та 2016р., але по іншим договорам, підписуючи при цьому нові анкети- заяви, відповідачка не надала на підтвердження своїх стверджень будь-яких доказів у справі. В той час як наведені вище матеріали справи свідчать про протилежне.

Як встановлено судом, банк звернувся до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом 30 травня 2018 року.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що строк дії картки закінчився 31 серпня 2017р., а з позовом банк звернувся 30 травня 2018 року, висновки суду про те, що строк позовної давності, про застосування якого заявлено представником відповідачки, щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитом сплив не ґрунтується на вимогах закону та не узгоджується з матеріалами справи.

За такого рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості за кредитом (поточної та простроченої) та пені і штрафів відповідно до п.21.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачці.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з ч.1 ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта ст. 267 ЦК України).

Як убачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, заборгованість відповідачки за тілом кредиту станом на 17.04.2019 року становить 7769,56 грн., яка складається з 5965,20грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1804,36 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Отже, заборгованість за тілом кредиту згідно розрахунку позивача має 2 складові: поточну заборгованість (тіло кредиту на звітну дату) та прострочену заборгованість (тіло кредиту прострочене на звітну дату).

Слід зазначити, що сума кредиту вважається простроченою у разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу.

Як випливає з розрахунку заборгованості, зробленим банком виходячи з процентної ставки, зазначеної в заяві, тобто погодженої сторонами у розмірі 3% в місяць, розмір заборгованості за тілом кредиту станом на 17.04.2019 року становить 7769,56 грн.

Проаналізувавши зазначені вище обставини по справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що саме даний розмір заборгованості слід стягнути з відповідачки на користь позивача.

Вимоги про стягнення процентів у справі в установленому законом порядку заявлені не були, а тому не є предметом спору у даній справі.

Що стосується вимог про стягнення пені та штрафів відповідно до п.21.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг, то вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

У заяві від 31.05.2006р. зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з наданими позивачем до позову Витягом з Тарифів та Витягом з Умов відповідачка ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву від 31 травня 2006р., а також того, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Тому роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Неможливо в даному випадку застосувати до вказаних правовідносин також правила ч.1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (31 травня 2006 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Встановивши, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на сайті, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідачки, слід дійти висновку, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 31 травня 2006 року шляхом підписання заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

За такого у задоволенні позову про стягнення з відповідачки пені та штрафів, як таких, що передбачені договором, слід відмовити.

Слід також зазначити, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з ч.1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах 1,3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч,1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зазначити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Таким чином, в примусовому порядку з відповідачки слід стягнути суми фактично отриманих та використаних нею коштів та відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та штрафів.

При прийнятті рішення колегія суддів враховує правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин по справі, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та позову в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду слід скасувати та ухвалити нове про стягненню з відповідачки на користь позивача 7769,56 грн.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1921грн. За подачу апеляційної скарги ним було сплачено судовий збір у розмірі 2881,50 грн. Тому з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог (65%) з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору за подачу позову у розмірі 1248 грн. 65 коп. та за подачу апеляційної скарги у розмірі 1872 грн.98 коп., а всього 3121 грн. 63 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 382 ЦПК України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 16 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( місце проживання- АДРЕСА_1 ,ІПН: НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»( (, рах. № НОМЕР_6 , МФО 305299) заборгованість за кредитним договором №б/н від 31 травня 2006 року у розмірі 7769,56 грн. та судовий збір у сумі 3121 грн. 63 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 27 грудня 2019 року