Дата документу 19.12.2019 Справа № 317/1706/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/1706/17 Головуючий у 1 інстанції: Громова І. Б.
Провадження № 22-ц/807/2427/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кухаря С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у якому з урахуванням уточнень (а.с. 95-96) просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суму в розмірі 25000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що 25 липня 2016 року на 459 км+300 м а/ш Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя в результаті дорожньо-транспортної пригоди з транспортним засобом Богдан-211120, д.н. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 , було знищено його майно, а саме, через зіткнення та наїзд автомобіля на місці ДТП загибла кобила, яка була його власністю, чим йому спричинено матеріальну шкоду. Через втрату худоби, яку він використовував в сільськогосподарських роботах, йому нанесено матеріальну шкоду в сумі 12000,00 грн. Внаслідок цього він вимушений був придбати нову худобу кобилу вартістю 25000,00 грн., що підтверджується складеною з продавцем кобили розпискою.

Відповідно до матеріалів справи про адміністративне правопорушення № 317/3256/16, на момент зіткнення з кобилою позивача автомобіль відповідача рухався, але відповідач не знизив швидкість, не здійснив зупинку, як того вимагали правила дорожнього руху. Його поряд з твариною не було, тому зіткнення він не міг бачити, але вважає, що будь-яких обставин непереборної сили, які б виключали вину відповідача, не існувало.

Просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у розмірі

25000,00 грн. та витрати з надання правової допомоги у сумі 3000 грн., які підтверджуються договором від 01.01.2017 року та квитанцією.

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просив стягнути з останнього на свою користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, суму в розмірі 65 355,00 грн., яка складається з вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобілю в розмірі 64655,00 грн., та вартості оцінки матеріальної шкоди 700,00 грн.

Зустрічний позов мотивовано тим, що 25 липня 2016 року, приблизно о 06-55 год., він, перебуваючи за кермом свого автомобіля марки Богдан-211120, д.н. НОМЕР_1 , який належить йому на праві приватної власності, та, рухаючись по автомобільному шосе Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя, в районі 459 км побачив, як на проїжджу частину дороги вибігла тварина - кобила, яка різко повернула в бік його автомобіля, в результаті чого сталася дорожньо-транспортна пригода. За наслідками дорожньо-транспортної пригоди працівниками поліції була складена схема ДТП, зроблені фотознімки, відібрано пояснення від очевидців пригоди, а також від учасників самої пригоди, після чого працівниками поліції було встановлено, що тварина належить ОСОБА_1 , на якого і було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП.

Оскільки на всі звернення стосовно відшкодування матеріальної шкоди, завданої йому як власникові пошкодженого автомобіля, відповідач ніяким чином не відреагував, він був вимушений провести ремонт автомобіля за власні кошти. Ремонт автомобіля виконувався на станції технічного обслуговування ФОП ОСОБА_3 Вартість відновлювального ремонту автомобіля склала 64 655,00 грн. Факт виконання ремонтних робіт та їх вартості підтверджується рахунком та прибутково-касовим ордером. Оскільки ремонт автомобіля був виконаний перед зверненням до суду, тому розмір збитків, що підлягає відшкодуванню, становить суму відновлювального ремонту автомобіля в розмірі 64655,00 грн.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 17 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині відмови в його позові та ухвалити нове, яким задовольнити первісні позовні вимоги в понову обсязі.

ОСОБА_4 рішення суду в частині відмови в задоволенні його зустрічного позову не оскаржив.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності у діях (бездіяльності) ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 вини у даній дорожньо-транспортній пригоді. Крім того, ОСОБА_1 не довів розміру спричиненої йому матеріальної шкоди.

Такий висновок суду першої інстанції колегія вважає вірним, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що протоколом про адміністративне правопорушення серії АП2 № 316938 від 25.07.2016р. зафіксовано, що 25 липня 2016 року о 06 год. 55 хв. на 459 км + 300 м а/ш Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя ОСОБА_1 залишив на смузі відведення дороги тварин без нагляду та випасав їх, чим спричинив ДТП з транспортним засобом Богдан-211120, д.н. НОМЕР_1 , внаслідок чого транспортний засіб пошкоджено, постраждалих немає.

17.03.2017р. Апеляційним судом Запорізької області винесено постанову, відповідно до якої провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 було закрите у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Апеляційним судом визнано, що ОСОБА_1 не був учасником руху під час ДТП, а тому норми ст. 124 КУпАП на нього у даній дорожній ситуації не поширюються.

Відносно учасника ДТП ОСОБА_4 адміністративний протокол працівниками поліції не складався.

Згідно звіту № 142 від 02.08.2016р. вартість матеріальної шкоди, спричиненої власнику автомобіля Богдан-211120, д.н. НОМЕР_1 , у результаті його пошкодження складає 48 941,69 грн.

Власником вищезазначеного транспортного засобу є ОСОБА_2 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 ).

Як видно з квитанції до прибутково-касового ордеру № 100 від 02.08.2016р., ОСОБА_2 за відновлювальний ремонт автомобіля сплатив фізичній особі підприємцю ОСОБА_3 64 655,00 грн.. Матеріали справи містять рахунок ФОП ОСОБА_3 саме на вказану суму.

У відповідності до розписки від 12.07.2014р. ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 12000,00 грн. за продаж спец. коня червоного кольору. Надати будь-які чіткі пояснення з приводи змісту розписки свідок ОСОБА_5 та позивач ОСОБА_6 не змогли.

За змістом розписки від 18.08.2016р. ОСОБА_7 продав кобилу громадянину ОСОБА_1 за 25000,00 грн.

Встановивши вищенаведені обставини, суд здійснив аналіз норм матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини.

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною 5 статті 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Системний аналіз зазначених норм права дозволяє зробити висновок про те, що особа, яка володіє та використовує транспортний засіб, відповідає за заподіяну шкоду й за відсутності вини, єдиним виключенням із загального правила є доведеність цією особою заподіяння шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, у той час як правила статті 1166 ЦК України, якою встановлюються загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, передбачають відшкодування за неї за наявності вини особи, яка заподіяла шкоду.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1192 ЦКУ розмір збитків, що підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи.

Між тим, суд вказував, що ОСОБА_6 жодного допустимого доказу на підтвердження вартості майна (кобили) суду не надав, реальна вартість майна не встановлена.

Суд вказував, що роз`яснив учасникам справи їх право на проведення у справі судових експертиз для доведення своїх вимог, але жоден з них, зокрема, ОСОБА_6 не скористався таким правом.

Тому суд першої інстанції правомірно виходив з того, що надані позивачем розписки не є доказом спричинення ОСОБА_6 матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Так, останньому слід було довести реальну вартість загиблої кобили станом на день ДТП, або вартість аналогічної кобили відповідного загиблій віку, породі, стану здоров`я. До того ж, купівля нової кобили не доводить реальної вартості втраченого майна, так як доказів, що вона має ідентичні загиблій характеристики, не мається.

Отже, колегія погоджується з висновками суду, що надані позивачем докази не є достовірними, достатніми та допустимими задля підтвердження реального збитку ОСОБА_6 від загибелі кобили.

Також суд вказував, що недоведеним є і факт належності загиблої кобили ОСОБА_6 .

Такий висновок суду відповідає матеріалам справи та вимогам чинного законодавства, якими унормовано порядок реєстрації права власності на тварин, зокрема, домашніх, свійських.

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про тваринний світ" право власності на об`єкти тваринного світу набувається та реалізується відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Об`єкти тваринного світу в Україні можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

В ході судового розгляду справи суду не були надані які-небудь об`єктивні, належні і допустимі докази тому, що ОСОБА_1 на правовій підставі (праві власності, іншого речового права, оренди тощо) володів загиблою кобилою, законність набуття ним права приватної власності на цю кобилу (якщо таке набуття мало місце) також не була підтверджена відповідними документами.

Відповідно до п. 1.2. Положення Міністерства аграрної політики від 31.12.2004 року № 496 "Про запровадження ідентифікації і реєстрації коней" (в подальшому - Положення) встановлено, що воно є обов`язковим для виконання всіма юридичними та фізичними особами, що є власниками коней.

Пунктом 1.3 вищевказаного Положення встановлено, що ідентифікації і реєстрації підлягають усі коні, які перебувають, розводяться або утримуються на території України.

Метою запровадження даної ідентифікації є підтвердження права власності на

коней, ..., забезпечення індивідуальної ідентифікації кожної тварини (п.1.4 Положення).

Згідно п. 3.5. Положення усі коні, що утримуються в господарстві, повинні бути ідентифіковані за одним з таких варіантів (за вибором власника):

- присвоєння клички, графічний та письмовий опис відмітин і прикмет, присвоєння ідентифікаційного номера, оформлення та видача паспорта коня (паспорта віслюка/мула/лошака).

- присвоєння клички, графічний та письмовий опис відмітин і прикмет, генетична експертиза походження, оформлення родоводу, присвоєння ідентифікаційного номера, оформлення та видача паспорта коня.

Відповідно до п. 7.3. Положення фізична чи юридична особа, яка придбала коня або отримала його в тимчасове користування, зобов`язана:

- отримати паспорт коня (паспорт віслюка/мула/лошака), другий примірник відомості переміщення тварин та ветеринарний документ;

- звірити тотожність коня з описом у його паспорті;

- у встановленому цим Положенням порядку зареєструвати господарство, якщо воно не зареєстроване;

- не пізніше 3-денного терміну після прибуття коня в господарство надіслати Адміністратору Реєстру тварин заповнений другий примірник відомості переміщення тварин;

- подати паспорт коня (паспорт віслюка/мула/лошака) за новим місцезнаходженням коня для реєстрації зміни власника (у разі купівлі коня);

- унести відповідні записи до книги обліку ідентифікованих коней.

Пунктами 4.1 та 4.2 Положення передбачено, що паспорт коня (паспорт віслюка/мула/лошака) видається на кожну тварину, ідентифіковану і зареєстровану в установленому цим Положенням порядку, є супровідним документом на коня при будь-якому його переміщенні і зберігається за місцеперебуванням коня. Наявність паспорта є обов`язковою при участі коня у виставках, виводках, іподромних випробуваннях, спортивних змаганнях, ветеринарно-санітарних обробках та оглядах, продажу коня та його забою.

Ідентифікація тварин, повідомлення про їх народження, зміну власника, їх переміщення чи смерть є обов`язком власника тварини чи особи, яка на встановлених законодавством підставах володіє, користується чи розпоряджається нею.

Проте, ОСОБА_1 не дотримано вимог вказаного нормативного акту - не отримано паспорт на кобилу, яка загинула у ДТП.

Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 не доведено належними і допустимими доказами, що саме він був власником кобили, оскільки всупереч вимогам Положення про ідентифікацію та реєстрацію коней, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики України від 31.12.2004 року № 496 ним не надано паспорт цієї кобили, який би містив її ідентифікаційні та інші дані, відомості про власника, реєстрацію в Реєстрі тварин, ветеринарно-санітарні заходи, який є обов`язковим супровідним документом при будь-якому переміщенні тварини. Відтак ним не доведено, що саме йому завдано шкоди загибеллю кобили від ДТП за участі транспортного засобу, яким керував ОСОБА_2 .

При цьому, колегія вважає, що суд обгрунтовано критично оцінив розписку про

купівлю коня, оскільки оцінка вартості тварини проводилась без дотримання вимог передбачених ЗУ "По оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність", не містила жодних індивідуальних ознак (вага, стан здоров`я, порода та інше).

Згідно чч.1 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на

які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

З огляду на вищенаведений аналіз зібраних у справі доказів на обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , колегія вважає правильними висновки суду про їх недоведеність апелянтом ані в ході розгляду справи судом першої інстанції, ані в ході апеляційного розгляду справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду, стороною позивача за первісним позовом не надано.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування в оскаржуваній частині колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення .

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 квітня 2019 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 грудня 2019 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кухар С.В.