ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/1540/16-ц Номер провадження 22-ц/814/3117/19Головуючий у 1-й інстанції Куц Т. О. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»

на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 24 вересня 2019 року у складі судді Куц Т.О.

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2016 року представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вказаним позовом та, посилаючись на порушення відповідачем зобов`язань за кредитним договором № б/н від 11.04.2013 року, просив про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, яка виникла станом на 31.05.2016 року у сумі 22267,79 грн. та складається із: заборгованості за кредитом - 2422,16 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 15409,07 грн., заборгованості за пенею та комісією - 2900 грн., а також штрафів (фіксована частина) - 500 грн., (процентна складова) - 1036,56 грн., з покладенням на відповідача понесених по справі судових витрат - 1378 грн.

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 11 квітня 2013 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Проте, своїх зобов`язань за кредитним договором відповідач належним чином не виконала, внаслідок чого утворилась вищевказана заборгованість.

Заочним рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 30 листопада 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 11.04.2013 року в сумі 22267 грн. 79 коп. та судові витрати в розмірі 1378 грн.

Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 09 лютого 2018 року вказане заочне рішення скасовано та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 24 вересня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 11.04.2013 року в сумі 1610,03 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В порядку повороту виконання заочного рішення цього суду від 30 листопада 2016 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 7578,21 грн.; стягнуто з Горішньоплавнівського ВДВС ГТУЮ в Полтавській області на користь ОСОБА_1 виконавчий збір в сумі 1000,21 грн. та витрати на виконавче провадження у розмірі 49 грн.

Вирішено питання судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 99,63 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а тому підлягають стягненню. Разом з тим, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а вимог про стягнення процентів та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, що встановлені статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не заявляв, тому в цій частині у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу та, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в частині стягнення відсотків та неустойки задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Оскаржене рішення місцевого суду на думку апелянта не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще й наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави.

Також суд допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки.

Зазначає, що суд першої інстанції не встановив дійсний розмір використаних відповідачем кредитних коштів, у зв`язку з чим дійшов помилкових висновків про те, що сума заборгованості за тілом кредиту є меншою ніж заявив позивач.

Також вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питання про поворот виконання заочного рішення від 30.11.2016 року.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується та у відповідності до вимог частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення як необґрунтовану, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку ,що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Частина третя статті 3 ЦПК України встановлює, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК).

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина 13 статті 7 ЦПК).

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що 11 квітня 2013 року відповідач ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

В анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку своїм підписом відповідач підтвердила, що ця Заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком Договір про надання банківських послуг.

Згідно пунктів 2.1.1.12.2, 2.1.1.12.6 витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що є в матеріалах справи, за користування кредитом протягом пільгового періоду клієнт сплачує банку відсотки у розмірі 0,01% від суми операцій за рахунок кредиту. В разі непогашення клієнтом боргових зобов`язань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійсненні трати, за користування кредитом клієнт сплачує банку відсотки в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування, шляхом надання доручення банку про списання грошей з його поточного рахунку в розмірі нарахованих відсотків (договірне списання) з розрахунку 365/366 календарних днів на рік.

Згідно витягу з Тарифів обслуговування кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», що наданий позивачем, розмір базової % ставки, яка нараховується на залишок заборгованості, визначається у розмірі 2,5% річних, пені у виді базової процентної ставки по договору/30 за кожен день прострочення кредиту та 1% від заборгованості один раз на місяць, та штрафів 500 грн. + 5% від суми позову.

Встановлено, що своїх зобов`язань за кредитним договором позичальник належним чином не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість по тілу кредиту у розмірі 2422,16 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитними коштами, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що Умови та правила надання банківських послуг, що є в матеріалах справи, не є складовою договірних правовідносин сторін, а тому підстав вважати, що сторонами в установленій письмовій формі узгоджено розмір процентів за користування кредитом, по справі не має.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та нормам процесуального і матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Вказаних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, що її враховано судом при вирішенні даної справи.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідача, крім тіла кредиту, процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів, АТ КБ «ПриватБанк» посилався на договірний характер таких правовідносин, у підтвердження якого надав суду Анкету-заяву відповідача від 11/04/2013 року та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 р. № СП-2010-256.

Проте, Анкета-заява, підписана сторонами, не містить умов договору про встановлення розміру процентів та відповідальності сторін за порушення зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафів), а Умови та правила надання банківських послуг не відповідають вимогам статей 1055, 207 ЦК України, оскільки не містять підпису позичальника.

Доводи апеляційної скарги, що договір сторін є договором приєднання колегією суддів не приймаються.

Відповідно до статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що наданий позивачем, визначено процентну ставку, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, в тому числі: пеню за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також додаткові положення, в яких, зокрема, визначено строк дії договору (12 місяців з моменту підписання з пролонгацією), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31) та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме ці Умови та правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному порядку і розмірі, а, отже, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що не містить підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору б/н від 11/04/2013 р., укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема, пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, що ухвалена у подібних правовідносинах, зазначила, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У вищезазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду вказано, що за відсутності належних та допустимих доказів погодження умов договору, АТ КБ «ПриватБанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Доводи апеляційної скарги представника позивача щодо порушення судом вимог статей 1054, 1048 ЦК України про право кредитора на одержання процентів за кредитом та статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» про заборону надання безпроцентних кредитів, за винятком передбачених законом випадків, є недоречними, оскільки при ухваленні оскаржуваного рішення суд виходив саме з недоведеності позивачем відповідних умов договору.

За правилами статей 13, 89, 77, 78, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки договірний розмір процентів позивач суду не довів, а матеріально-правових вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625, 1048 ЦК України в установленому законом порядку не заявляв, тому підстав для стягнення з відповідача процентів за кредитом по справі не вбачається.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Окрім того, суд першої інстанції, керуючись положеннями статті 444 ЦПК України, дійшов висновку про наявність правових підстав для повороту виконання рішення суду у зв`язку з його скасуванням, про що було заявлено представником відповідача у справі 24.09.2019 року.

Колегія суддів також погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 444 ЦПК України визначає порядок розгляду заяви про поворот виконання рішення та містить вичерпний перелік підстав для задоволення заяви про поворот виконання рішення.

Відповідно до частини 2 статті 444 ЦПК України якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Зі змісту зазначеної норми цивільного процесуального права вбачається, що питання про поворот виконання рішення суду та про обов`язок позивача повернути отримані кошти може бути розглянуто судом лише у разі ухвалення остаточного судового рішення, яке свідчить про безпідставність отримання позивачем цих коштів.

Питання про поворот виконання суд вирішує, ухвалюючи рішення.

Згідно з частиною 5 статті 444 ЦПК України питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011 зазначив, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна, оскільки правова підстава для набуття майна відпала.

Отже, як вже зазначалося вище, питання про поворот виконання рішення суду та про обов`язок позивача повернути отримані кошти може бути розглянуто судом лише у разі ухвалення остаточного судового рішення, яке свідчить про безпідставність отримання позивачем цих коштів.

Згідно довідки № 06841/1 від 23.09.2019 року на виконанні Горішньоплавнівського ВДВС ГТУЮ у Полтавській області перебувало виконавче провадження № 54608127 з примусового виконання заочного рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 30.11.2016 року згідно виконавчого листа № 534/1640/16-ц, виданого Комсомольським міським судом Полтавської області 29.05.2017 року.

01 вересня 2017 року було відкрито вказане виконавче провадження, а 03.04.2018 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження без подальшого виконання на підставі ухвали Комсомольського міського суду Полтавської області від 02.02.2018 року про скасування заочного рішення від 30.11.2016 року.

За час перебування виконавчих документів у Горішньоплавнівському ВДВС ГТУЮ у Полтавській області, згідно довідки ТОВ «АТБ -маркет» із заробітної плати позивача ОСОБА_1 перераховано на користь стягувача суму в розмірі 8627,42 грн., з них: витрати на виконавче провадження - 49 грн., виконавчого збору - 1001,21 грн., на користь стягувача - 7578,21 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заява представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про поворот виконання рішення суду підлягає розгляду разом з матеріалами вказаної вище цивільної справи, з метою усунення усіх правових наслідків, створених виконавчим листом за заочним рішенням, яке в даний час скасоване.

За таких обставин апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 24 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: О.І. Обідіна

О.В. Прядкіна