Справа № 453/1034/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ясінський Ю.Є.
Провадження № 22-ц/811/486/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року колегія суддів судової палати уз розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровської Х.І.

з участю представника апелянта - Заяць І.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Львівської області на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 16 липня 2018 року, постановлене в складі головуючої - судді Ясінського Ю.Є. у справі за позовом заступника керівника Стрийської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі - головного управління Держгеокадастру у Львівській області до Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, ОСОБА_3, про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а:

Заступник керівника Стрийської місцевої прокуратури звернувся в суд з позовом в інтересах держави в особі - головного управління Держгеокадастру у Львівській області до Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, ОСОБА_3, у якому з урахуванням поданих уточнень, просив визнати недійсним рішення Верхньосиньовидненської селищної ради № 423 «Про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0, 0800 га для ведення садівництва в садово-городньому товаристві «Карпати», визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 10.01.2012 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі № 01594 та витребувати у ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0, 0800 га кадастровий номер НОМЕР_2 на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області у державну власність в особі Головного управління Дергеокадастру у Львівській області. Свої вимоги мотивував тим, що ухвалою Сколівського районного суду від 03.02.2016 у справі №453/82/16-к закрито кримінальне провадження №0000359 про обвинувачення ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 367 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності. Як встановлено органом досудового розслідування, ОСОБА_4, будучи службовою особою органу місцевого самоврядування, а саме землевпорядником Верхньосиньовидненської селищної ради, протягом грудня 2008 року, свої службові обов'язки, здійснювала розгляд технічної документації з відведення на підставі рішення сесії Верхньосиньовидненської селищної ради земельної ділянки площею 0, 0800 га в с. Дубина, Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, у власність ОСОБА_3 для ведення садівництва. При цьому, ОСОБА_4, несумлінно ставлячись до своїх службових обов'язків, без належного розгляду вищевказаної технічної документації, зокрема, без встановлення фактичного місця розташування ділянки, її цільового призначення та не переконавшись в тому, що земельна ділянка знаходиться в межах села Дубина, Сколівського району Львівської області, маючи реальну можливість та будучи зобов'язаною встановити такі дані, протягом грудня 2008 року завірила особистим підписом акт встановлення і узгодження зовнішніх меж земельної ділянки площею 0, 0800 га від 18.12.2008 року, що відводилась у власність ОСОБА_3, а також власноручно написала довідку № 3729 від 02.12.2008 року, засвідчила таку власним підписом, після чого подала на підпис голові селищної ради, згідно яких вказана земельна ділянка площею 0, 0800 га знаходиться в межах населеного пункту, а саме с. Дубина Сколівського району Львівської області. Діяння ОСОБА_4, яке полягало у підписанні акту встановлення і узгодження зовнішніх меж земельної ділянки від 18.12.2008 року, а також складена та підписана довідка № 3729 від 02.12.2008 року, без встановлення фактичного місця знаходження земельної ділянки, із недостовірними даними щодо розташування земельної ділянки в межах с. Дубина, Сколівського району Львівської області, призвело до подальшого виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку та неправомірної передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_3 Внаслідок цього із земель державної власності, згідно рішення сесії Верхньосиньовидненської селищної ради, було неправомірно вилучено земельну ділянку площею 0, 0800 га вартістю 83 838 грн., чим завдано державі шкоди на вказану суму.

Рішенням сесії Верхньосиньовидненської селищної ради від 10.10.2008 року № 423 «Про передачу у власність гр. ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0, 08 га для ведення садівництва в садово-городньому товаристві «Карпати»» вирішено передати у власність ОСОБА_3 земельну ділянку пл.0,08 га для ведення садівництва в садово-городньому товаристві «Карпати» в с. Дубина із земель сільськогосподарського призначення.

На підставі рішення сесії Верхньосиньовидненської селищної ради від 10.10.2008 року № 423 ОСОБА_3 10.01.2012 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01594. Згідно інформації відділу Держгеокадастру у Сколівському районі №10-1317-0.2-2397/0/2-16 від 15.06.2016 року спірна земельна ділянка до моменту її незаконної приватизації ОСОБА_3 відносилась до земель запасу сільськогосподарського призначення, розташована за межами населеного пункту Верхньосиньовидненської селищної ради. Вважає, що рішення сесії Верхньосиньовидненської селищної ради від 10.10.2008 року № 423 «Про передачу у власність гр. ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,08 га для ведення садівництва в садово-городньому товаристві «Карпати» є незаконним і підлягає визнанню недійсним.

Окрім того, технічна документація на земельну ділянку ОСОБА_3, кадастровий номер НОМЕР_2, не затверджена уповноваженим органом виконавчої влади, чим порушено вимоги ч. 9 ст. 118 Земельного кодексу України. Таким чином, Верхньосиньовидненська селищна рада при прийнятті рішення від 10.10.2008 року № 423 «Про передачу у власність гр. ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0, 08 га для ведення садівництва в садово-городньому товаристві «Карпати»» вийшла за межі своїх повноважень, оскільки вказана земельна ділянка знаходилася (знаходиться) за межами населеного пункту і розпоряджатися нею уповноважений відповідний орган виконавчої влади, а не орган місцевого самоврядування. Вказані факти порушень земельного законодавства при передачі земельної ділянки площею 0, 0800 га, кадастровий номер НОМЕР_2, у власність ОСОБА_3 відображені в довідці Державної інспекції сільського господарства в Львівській області №2644/3-10-8 від 16.09.2015 року за результатами перевірки, проведеної за зверненням органу досудового розслідування.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 16 липня 2018 року у задоволенні позову заступника керівника Стрийської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі - головного управління Держгеокадастру у Львівській області до Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки - відмовлено.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 16 липня 2018 року оскаржив заступник прокурора Львівської області.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та без дотримання норм процесуального права. Зазначає, що постановляючи оскаржуване рішення, суд мотивував його тим, що Верхньосиньовидненська селищна рада правомірно розпорядилась спірною земельною ділянкою на користь ОСОБА_3, оскільки спірна земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту. Вважає, що такий висновок судом зроблено з порушенням вимог ст. 263 ЦПК України без повного та всебічного з'ясування усіх обставин справи. При цьому судом проігноровано матеріали кримінального провадження.

Також суд першої інстанції необґрунтовано залишив поза увагою інформацію Державної інспекції сільського господарства в Львівській області від 16.09.2015 № 2644/3-10-8 про виявлені порушення при виготовленні документації із землеустрою, передачі спірної земельної ділянки у власність та видачі державного акту на право приватної власності на дану земельну ділянку, а також перекручення даних державного земельного кадастру в частині місцезнаходження ділянки за межами населеного пункту. Вважає, що враховуючи відсутність рішення відповідного органу про передачу у власність землі площею 0,08 га є підстави для визнання недійсним державного акта про право власності на спірну земельну ділянку.

Просить рішення Сколівського районного суду Львівської області від 16 липня 2018 року скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

12.11.2018 року ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що підлягає залишенню без задоволення. Вважає, що суд застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню у спірних правовідносинах та вірно оцінив, що подані прокуратурою докази не підтверджують обставини щодо встановлення в натурі меж адміністративно-територіальної одиниці с. Дубина Сколівського району Львівської області.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта Заяць І.Є., перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що 10 жовтня 2008 року Верхньосиньовидненською селищною радою Сколівського району Львівської області прийнято рішення № 423 «Про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,08 га для ведення садівництва в садово-городньому товаристві «Карпати».

В подальшому ОСОБА_3, ТОВ «Лібра-ВР» було розроблено технічну документацію по оформленні Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0, 0800 га для ведення садівництва в садово-огородньому товаристві «Карпати», що в с. Дубина, Сколівського району Львівської області.

10.01.2012 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею згідно договорів оренди землі за № 01594.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 78 ЗК України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) зміст права власності на землю складає право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно із ст. ст. 80, 116 ЗК України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) громадяни можуть бути суб'єктами права власності на землі приватної власності, котре набувається ними із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 122 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності було віднесено до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Однак, пунктом 12 розділу X «Перехідні положення» зазначеного Кодексу у зазначеній редакції було передбачено, що до розмежування земель державної та комунальної власності, повноваження щодо розпорядження такими землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) у межах населених пунктів здійснювали відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади.

У свою чергу, розмежування земель державної та комунальної власності на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області відбулося лише із набранням 01 січня 2013 року чинності змін у ЗК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», а станом на дату винесення оскаржуваного рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність та видачі оскаржуваного державного акта на право власності на земельну ділянку таке розмежування на підставі відповідного проекту землеустрою, затвердженого у встановленому порядку, не проводилось. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, генерального плану населеного пункту Дубина не існувало та не існує до цього часу. Жодної експертизи землевпорядної документації щодо розмежування земель державної та комунальної власності та їх віднесення до кожної із категорій на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області також не проводилось, позивачем такої суду не надано.

Таким чином, єдиною підставою для звернення прокуратури із даним позовом в інтересах держави є встановлення у передбаченому законом порядку вибуття спірної земельної ділянки за рішенням органу місцевого самоврядування в особі Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, до юрисдикції котрої входить с. Дубина, а не за рішенням органу виконавчої влади - на той час Сколівської районної державної адміністрації Львівської області, як органу, до компетенції котрого належали відповідні повноваження щодо передачі земель у приватну власність громадянам, так як спірна земельна ділянка була розташована за межами населеного пункту Дубина Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, тобто те, що орган місцевого самоврядування не вправі був розпоряджатися нею.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому слід також врахувати, що таким рішенням суду першої інстанції дотримано справедливого балансу між правами відповідача ОСОБА_3 на мирне володіння і розпорядження своїм майном у формі земельної ділянки та втручанням з боку держави у здійснення ним такого права у належний спосіб, адже задоволення позовних вимог саме шляхом визнання недійсними оскаржуваних рішення та Державного акта на право власності на земельну ділянку, а також повернення спірної земельної ділянки у державну власність, у даному конкретному випадку, є невиправданим, такий спосіб захисту прав та інтересів держави буде непропорційним із метою його застосування та призвів би до невідворотних наслідків у спосіб грубого порушення прав відповідача ОСОБА_3 котрі, у свою чергу, захищаються Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року), напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення. Крім того, саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес». Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» Європейський Суд з прав людини, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Важливим є й звернення Європейським Судом з прав людини (рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року) уваги на необхідність дотримання у вирішенні питань даної категорії принципу «належного урядування», котрий, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Відтак, у випадку задоволення позовних вимог у даній справі фактично буде мати місце анулювання юридичної підстави, на якій у відповідача ОСОБА_3 виникнуло право на спірну земельну ділянку, котре у свою чергу захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і такі дії суду однозначно будуть становити втручання у зазначене право. У подальшому це призведе до втрати відповідачем ОСОБА_3 права на спірну земельну ділянку, хоча така не може відповідати за неправомірні дії одного із посадових осіб Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, а саме землевпорядника ОСОБА_4, при передачі їй такої земельної ділянки у власність. Ризик будь-якої помилки державного органу влади чи місцевого самоврядування має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Враховуючи ту обставину, що розмежування земель державної та комунальної власності на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області на підставі виготовленого та затвердженого у встановленому порядку проекту землеустрою не проходило, а таке відбулося лише із набранням у 2013 році чинності змін до ЗК України і викладення його у новій редакції, суд погоджується із твердженнями відповідача про те, що прокурор не обґрунтував, як саме недотримання порядку користування нерозмежованими у встановлений спосіб земельними ділянками у 2009 році, порушило інтереси держави в особі позивача, оскільки спірна земельна ділянка, площею 0, 08 га, котра є частиною єдиного масиву, була виділена свого часу саме державою в особі виконавчого комітету Сколівської районної Ради народних депутатів для садівництва, і надалі використовувалася відповідачем ОСОБА_3, та іншими членами садово - городнього товариства належними їм земельними ділянками, у цьому масиві за згаданим призначенням.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним рішення Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області № 423 від 10 жовтня 2008 року «Про передачу у власність гр. ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,08 га., для ведення садівництва в садово - городньому товаристві «Карпати»» та Державного акта на право власності на земельну ділянку серіїНОМЕР_3, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01594, розташованої у с. Дубина Сколівського району Львівської області.

При цьому судом першої інстанції правильно зазначено і про те, що наявність підстав для відмови у позові по суті виключає необхідність дослідження судом підстав для відмови у цьому ж позові за спливом позовної давності, у зв'язку з чим оцінка зазначеним обставинам, у тому числі й заяві представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_6 про застосування у справі наслідків спливу позовної давності , судом не надавалась.

Отже суд ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі рішення Сколівського районного суду Львівської області від 16 липня 2018 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області - залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 16 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 лютого 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.