Дата документу 24.09.2019 Справа № 310/9315/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 310/9315/18

Провадження №22-ц/807/2126/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Гончар М.С., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 березня 2019 року, повний текст якого складено 02 квітня 2019 року, в складі судді Прінь І.П., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, поновлення строку позовної давності, стягнення моральної шкоди, стягнення 30% ставки позики,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював, до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, поновлення строку позовної давності, стягнення моральної шкоди, стягнення 30% ставки позики.

В обґрунтування позовних вимог, які в останнє були уточненні 09 січня 2019 року, зазначав, що у 2001 році на території Польщі ОСОБА_2 під усні гарантії позичив у нього 750 доларів з умовою повернути грошові кошти особисто йому в руки за першою вимогою.

З об`єктивних причин (хвороба, смерть тестя і тещі відповідача, сімейні проблеми, смерть матері, смерть батька) він не звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу. Зазначене є причиною пропущення терміну позовної давності.

У середині березня, перебуваючи в м. Бердянськ, він звернувся до ОСОБА_2 з усною вимогою про повернення боргу, на що останній відповів, що борг повернуто його колишній жінці, з якою ОСОБА_1 не проживає з 2005 року.

03 квітня 2018 року він надіслав завірене нотаріусом письмове попередження про повернення боргу у строк до 20 квітня 2018 року, але його вимоги відповідач не виконав, борг не повернув.

Зазначає, що протиправними діями відповідача йому спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях та яку він оцінює у 10 000, 00 грн. Внаслідок відмови відповідача повернути борг він переніс нервове потрясіння, у нього піднявся рівень цукру в крові, погіршився стан здоров`я, спокій, порушився сон, він почувається пригніченим.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 добровільно не повернув йому борг, просить суд стягнути з відповідача на його користь борг у сумі 750 доларів США, що за курсом НБУ становить 20 000, 00 грн.; поновити термін позовної давності, встановити правові наслідки недодержання вимоги щодо письмової форми правочину ст. 218 п.1 п.2 ЦК України; стягнути з відповідача на його користь в якості відшкодування моральної шкоди 10 000, 00 грн.; стягнути з відповідача на його користь 225 доларів США, що за курсом НБУ становить 6 232, 50 грн., згідно ст. 1049 п.1 ЦК України, як 30% ставку позики кредитування згідно ст. 1048 п.1, з обговореного в попередженні терміну 20.04.2018 повернення боргу з дня вручення попередження нотаріально завіреного повідомлення ОСОБА_2 до повного погашення боргу.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в рішенні суду не враховано, що правовідносини були здійснені в Польщі, що виключало можливість письмово оформити розписку і що дружина не може бути свідком підтвердження боргової розписки. Судом проігнорована його вимога провести колегіальний розгляд справи, застосувати поліграф, що дало б змогу прийняти рішення відповідно до вимог закону, також судом не досліджено надані ним докази щодо досудового врегулювання спору. Зазначає, що в позовній заяві відповідно до вимог ЦК України аргументовано, якими статтями повинен керуватися суд при винесенні рішення.

Відповідач не скористався своїм правом надання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 31 липня 2019 року відкрито апеляційне провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 14 серпня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

28 серпня 2019 року суддею-доповідачем отримано заяву ОСОБА_1 про залишення без розгляду його апеляційної скарги на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 березня 2019 року на підставі п.5 ч.1 ст. 257 ЦПК України.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 29 серпня 2019 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про залишення без розгляду його апеляційної скарги.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 29 серпня 2019 року, з врахуванням конкретних обставин справи, справу призначено до розгляду з викликом учасників справи на 24 вересня 2019 року.

Відповідач ОСОБА_2 приймає участь в судовому засіданні суду апеляційної інстанції через свого уповноваженого представника адвоката Токмань В.Т.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження передачі в позику відповідачу ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 750 доларів США. Позовні вимоги про стягнення процентів у розмірі 225 дол. США, призначення 30% ставки позики кредитування згідно ст. 1048 ЦК України, стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000, 00 грн. є похідними від вимог про стягнення суми позики у розмірі 750 доларів США, тому задоволенню не підлягають.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє аргументи, викладені в апеляційній скарзі з таких мотивів.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначає, що у липні 2001 року відповідач ОСОБА_2 позичив у нього 750 доларів США, які не повернув до цього часу.

Зі змісту долучених ОСОБА_1 до позовної заяви доказів вбачається наступне.

03 квітня 2018 року ОСОБА_1 складено попередження, в якому він ОСОБА_3 повернути йому до 20 квітня 2018 року борг в сумі 750 доларів, які останній позичив у нього в Польщі, що, як зазначає ОСОБА_1 , унеможливлювало нотаріально засвідчити усні зобов`язання. Справжність підпису ОСОБА_1 на зазначеному попередженні засвідчено 06 квітня 2018 року секретарем виконавчого комітету Осипенківської сільської ради Бердянського району Запорізької області Черновою Ю.М. (а.с. 6).

11 квітня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до начальника Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою про вимагання, в якій зазначив, що ОСОБА_5 протягом останніх шести місяців вимагає у його родини 750 доларів США, мотивуючи це тим, що приблизно 20 років тому зазначену суму вони отримали у нього в борг (а.с. 9).

13 квітня 2018 року ОСОБА_4 склав попередження на ім`я ОСОБА_1 , в якому він просить останнього припинити протиправні дії щодо його батька ОСОБА_2 та його родини, а саме, вимагання грошей, тиск та погрози. Також зазначає, що під час спільної подорожі до Польщі приблизно 20 років тому назад дружиною ОСОБА_1 ОСОБА_6 було висунуто пропозицію розподілити суму за закупівлю товару на дві родини під усні гарантії ОСОБА_2 про те, що його родина поверне половину внеску відразу після приїзду до України. Гроші були повернуті ОСОБА_7 , про що нею складено розписку (а.с. 7).

Згідно з довідкою Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області «Про результати звернення гр. ОСОБА_4 , звернення гр. ОСОБА_1 », 11 квітня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою про те, що ОСОБА_1 в грубій формі вимагає від його батьків повернути борг, а 19 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою про те, що боржник написав на нього заяву. Зазначено, що інформація, яка була викладена у зверненнях ОСОБА_2 та ОСОБА_1 частково знайшла своє об`єктивне підтвердження та запропоновано звернутись до суду (а.с. 10).

У матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_8 , в якій зазначено: « ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , отримала від ОСОБА_10 грошові кошти в розмірі 350 доларів, які раніше були отримані в борг від сім`ї ОСОБА_11 . Претензій не маю.» (а.с. 12).

Як зазначено у Прикінцевих та Перехідних положеннях Цивільного кодексу України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: статті 374 ЦК УРСР (1963р.), - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

За приписами ст. 375 ЦК УРСР (1963р.) договір позики на суму понад п`ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 44 ЦК УРСР (1963р.) повинні укладатись у письмовій формі інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми.

Відповідно до ст. 46 ЦК УРСР (1963р.) недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з ч.4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (частина 2 статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Отже, як в ЦК УРСР 1963 року, так і в ЦК України 2004 року визначено, що договір позики укладається в письмовій формі.

Як вбачається з матеріалів справи, письмового договору позики між сторонами укладено не було, розписка на підтвердження укладення позики також відсутня.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, в силу вимог ст. 375 ЦК УРСР (1963р.), ст. 1047 ЦК України належними доказами підтвердження укладення договору позики може бути або письмовий договір, або розписка, яку надає позикодавцеві позичальник, але, як установив суд, такі докази відсутні.

Наявна в матеріалах справи розписка (а.с. 12) про отримання ОСОБА_8 від ОСОБА_10 350 доларів не свідчить про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики.

Твердження апеляційної скарги про те, що виникнення правовідносин у Польщі виключало можливість скласти розписку, є неприйнятними.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції проігнорована вимога провести колегіальний розгляд справи та застосувати поліграф, оскільки ЦПК України не передбачає розгляд цієї категорії справи в суді першої інстанції колегією суддів, а застосування поліграфа не є засобом доказування відповідно до ст. 76 ЦПК України.

Посилання апеляційної скарги на те, що надані позивачем письмові докази щодо досудового врегулювання спору підтверджують укладення договору позики між ним та ОСОБА_2 , є безпідставними, оскільки такі докази не свідчать про наявність між сторонами боргового зобов`язання.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши повно та всебічно наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що ОСОБА_1 не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження передачі в позику відповідачу ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 750 доларів США., а тому в задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити.

Окрім того, позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів у розмірі 225 дол. США, 30% ставки позики кредитування згідно ст.1048 ЦК України, стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. є похідними від вимог про стягнення суми позики у розмірі 750 дол. США та задоволенню не підлягають, оскільки ОСОБА_1 не доведено укладення договору позики між ним та відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: М.С. Гончар

І.В. Кочеткова