Справа № 585/4866/18
Номер провадження 2/585/169/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого-судді Яковець О.Ф.,

з участю секретаря Шемчук І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Ромни справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання земельних ділянок особистою власністю, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання земельних ділянок особистою власністю.

Свої вимоги мотивував тим, що з відповідачем ОСОБА_2 він перебував у зареєстрованому шлюбі з 12 лютого 2004 року по 28 вересня 2007 року. Рішенням Роменського суду від 28 липня 2009 року у позові ОСОБА_2 до нього про поділ нерухомого майна та визначення права власності на 1 / 2 його частину було відмовлено. У даний час він вирішив продати належний йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 24 травня 2005 року приватним нотаріусом Роменського районного нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстровано в реєстрі за № 665, будинок з господарськими будівлями за адресою Сумська обл.., Роменський район, с.Посад вул.Талалаївська, 13, який є його особистою власністю. В той же час під час звернення до нотаріуса з метою оформлення договору купівлі продажу йому було відмовлено посилаючись на те, що при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на імя одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Одночасно з будинком за договором купівлі-продажу від 24 травня 2005 року № 666 ним також були придбані земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,2863 га, що розташовані за тією ж адресою, що і будинок. Право власності на вказані земельні ділянки зареєстроване за ним на підставі Державних актів . Відповідачка відмовилася надавати нотаріально засвідчену письмову згоду на відчуження належних йому земельних ділянок. Тому просив визнати земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га, кадастровий номер :08:001:0009, зареєстровану за ним на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 381036 від 14.12.2009 року, виданого Великобубнівською сільською радою на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.2005 року № 666, та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2863 га, кадастровий номер :08:001:0010, зареєстровану за ним на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 381037 від 14.12.2009 року, виданого Великобубнівською сільською радою на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.2005 року № 666, що розташовані за адресою Сумська область Роменський район с.Посад вул.Талалаївська, 13 , його особистою приватною власністю та просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати з оплати правничої допомоги в розмірі 1600 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити посилаючись на викладені в позові обставини.

Відповідач в судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Надала письмову заяву у якій зазначено , що на протязі 11 років після розірвання шлюбу , позивач безперешкодно користувався приватизованими земельними ділянками і за весь час не предявляв до неї ніяких претензій. Рішенням Роменського міськрайонного суду від 28.07.2009 року їй було відмовлено в позові до ОСОБА_1 про поділ нерухомого майна та визнання права власності на 1 / 2 його частку. Зазначене рішення суду вона не оскаржувала, вважаючи, що все нерухоме майно, в тому числі земельні ділянки, належать її чоловіку. Згідно вимог ст.. 257 ЦК України загальна позовна давність для звернення до суду становить три роки. Починаючи з 2009 року позивач мав можливість вирішити всі спірні питання і обєктивно були відсутні всі перешкоди для досудового врегулювання спору чи для звернення до суду в передбачений ст.. 257 ЦК України термін. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 вересня 2007 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.6, 8).

Рішенням Роменського міськрайонного суду від 28 липня 2009 року було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ нерухомого майна та визнання права власності на 1 / 2 його частину ( а.с.7).

24 травня 2005 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 придбав будинок з господарськими будівлями, що відчужується за цим договором , який розташований в с.Посад Роменського району Сумської області на вул.Радянській, 13, на земельній ділянці розміром 0,1000 га (а.с.9-11).

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ № 381036 виданого 14 грудня 2009 року , ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24 травня 2005 року № 666 належить земельна ділянка площею 0,1000 га , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою с.Посад вул. Радянська, 13 (а.с.12) .

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ № 381037 виданого 14 грудня 2009 року , ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24 травня 2005 року № 666 належить земельна ділянка площею 0,2863 га , для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою с.Посад вул. Радянська, 13 (а.с.13) .

Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

З урахуванням положень ст. 8, 9 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї статті визначені способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Спосіб захисту порушеного права повинен мати наслідком реальне поновлення порушених прав, вибір способу захисту має здійснюватися з урахуванням характеру та наслідків відповідного правопорушення.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

В абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В судовому засіданні встановлено, що 23 листопада 2007 року було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем по справі. Після розірвання шлюбу 14 грудня 2009 року позивачу були видані державні акти на земельні ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,2863 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою с.Посад Роменського району вул.Радянська, 13. Дані державні акти позивачем не втрачені та їх копії додані до матеріалів справи.

Згідно вказаних державних актів позивач є власником земельної ділянки , право власності на які просить визнати .

Крім того, звертаючись з позовом до ОСОБА_2 позивач не надав доказів невизнання нею чи оспорювання його права власності на вказані земельні ділянки. У відзиві на позов відповідач вказала , що вважає , що все нерухоме майно, в тому числі земельні ділянки належать ОСОБА_1 Крім того, в даній заяві вказано, що позивач до неї з проханням надати йому нотаріально-посвідченої згоди на відчуження належних йому земельних ділянок не звертався.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Незважаючи на вищевказані норми позивач не надав суду доказів того, що його права чи інтереси були якимось чином порушені або невизнані іншими особами.

Позивачем не було зроблено спроб досудового врегулювання питань, які викладені в його позові, а тому відсутній і спір по справі.

Тому суд приходить до висновку , що в задоволенні позову необхідно відмовити .

Керуючись ст. ст. 2-4, 17,18, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, 16, 392 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання земельних ділянок особистою власністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сумського апеляційного суду через Роменський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 15 лютого 2019 року.

Суддя: підпис:

Копія вірна:

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_4