Справа № 143/363/18
Провадження № 22-ц/801/20/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Марченко Л.В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 рокуСправа № 143/363/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Матківської М. В., Сопруна В. В.,

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області, ОСОБА_4 про визнання незаконним і скасування розпорядження та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4, поданою її представником ОСОБА_5, на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 22 серпня 2018 року у м. Погребище суддею цього суду Марченко Л. В., зі складанням його повного тексту 30 серпня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

14 березня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області, ОСОБА_4 про визнання незаконним і скасування розпорядження, та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, мотивуючи його тим, що у грудні 2017 року їй стало відомо про смерть її чоловіка ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Заповіту покійний чоловік позивача не складав, а вона є його єдиним спадкоємцем першої черги за законом.

Спадкодавцю на праві приватної власності належало наступне майно: земельна частка (пай) розміром 3,78 в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебувала у колективній власності КСП ім. Л. Українки в с. Спиченці, Погребищенського району, Вінницької області; земельна ділянка площею 3,1052 га, що розташована на території Спиченецької сільської ради, Погребищенського району, Вінницької області; земельна ділянка площею 4,9013 га, яка належала покійній ОСОБА_7 і перейшла у спадщину ОСОБА_6; земельна ділянка площею 4,2344 га, яка належала покійній ОСОБА_8 і перейшла у спадщину ОСОБА_6

Після смерті ОСОБА_6 заведено спадкову справу нотаріальною конторою, до якої ОСОБА_3 звернулася у грудні 2017 року із заявою про прийняття спадщини та де їй стало відомо про неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно у зв'язку з відсутністю документів, які підтверджують право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,54 га, що розташована по АДРЕСА_1.

Розпорядженням Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області № 458 від 20 серпня 2007 року ОСОБА_4 передано земельну ділянку № 197, загальною площею 4,9013 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку згідно додатку.

Позивач вважає, що зазначене розпорядження прийняте з порушенням положень законодавства у зв'язку з відсутністю у ОСОБА_4 прав на спадкове майно ОСОБА_6

ОСОБА_3 зазначає, що з заявою про прийняття спадкового майна після смерті її чоловіка ОСОБА_4 до Погребищенської державної нотаріальної контори не зверталась, тому земельні ділянки, які входили до складу спадщини ОСОБА_6 вибули з неї незаконно, отже розпорядженням від 20 серпня 2007 року порушено право позивача на оформлення спадкового майна.

Пославшись на викладені обставини та на те, що оскаржуване розпорядження від 20 серпня 2007 року № 458 прийняте всупереч вимог земельного і цивільного законодавства та порушує права спадкоємця за законом, ОСОБА_3 просила суд визнати його незаконним і скасувати, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 4,9013.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 22 серпня 2018 року позов задоволено, визнано незаконним та скасовано розпорядження Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області від 20 серпня 2007 року № 458 «Про видачу державного акту на право власності на земельну ділянку на території Спичинецької сільської ради», яким передано ОСОБА_4, земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Спичинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області та видано державний акт на право власності на земельну ділянку, згідно додатку. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданий на ім'я ОСОБА_4 на підставі розпорядження Погребищенської районної державної адміністрації від 20 серпня 2007 року за № 458 на земельну ділянку площею 4,9013 га на території Спичинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим № НОМЕР_4 від 28 грудня 2007 року.

Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач, пославшись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач зазначила, що оскаржуване відповідачем рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

17 грудня 2018 року до апеляційного суду надійшов відзив Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області, з якого вбачається, що відповідач погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а тому просить апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість не тільки у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 ОСОБА_6 та ОСОБА_3 29 березня 1997 року зареєстрували шлюб, про шо зроблено відповідний актовий запис № 1 (а. с. 8).

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Спиченці Погребищенського району Вінницької області (а. с. 216).

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 11 липня 2007 року задоволено позов ОСОБА_4 про визнання її права в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_6, на земельну частку (пай) в розмірі 3,78 га в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебувала у колективній власності КСП ім. Лесі Українки с. Спичинці Погребищенського району Вінницької області; визнано за нею право власності у порядку спадкування за законом на земельну ділянку, площею 3, 1052 га, що розташована на території Спичинецької сільської ради Погребищенського району.

Розпорядженням Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області № 458 від 20 серпня 2007 року про видачу державного акту на право власності на земельну ділянку на території Спичинецької сільської ради, відповідно до ст. ст. 125, 126 та п. 12 перехідних положень Земельного кодексу України, ст. 13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», та згідно рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 11 липня 2007 року ОСОБА_4 передано земельну ділянку № 197, загальною площею 4,9013 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку згідно додатку (а. с. 6).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданого на підставі розпорядження Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області № 458 від 20 серпня 2007 року, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 4,9013 га, кадастровий номер НОМЕР_4, розташованої на території Спичинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області (а. с. 11).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_7, виданого на підставі рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 11 липня 2007 року, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 3,1052 га, кадастровий номер НОМЕР_8, розташованої на території Спичинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області (а. с. 12).

З довідки про реєстрацію місця проживання особи № 127 від 17 жовтня 2017 року, виданої Вендичанською селищною радою Могилів-Подільського району Вінницької області, вбачається, що ОСОБА_3 з 15 червня 2010 року по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 236).

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Спичинецької сільської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, зокрема, просила ухвалити рішення, яким визначити їй додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, який рішенням Погребищенського районного суду від 22 листопада 2017 року задоволено(а. с. 79-80).

07 грудня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Погребищенської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 (а. с. 212).

З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі вбачається, що 07 грудня 2017 року Погребищенською державною нотаріальною конторою зареєстровано спадкову справу за № 61696937 за останнім місцем проживання спадкодавця ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 10).

Згідно з відповіддю Погребищенської державної нотаріальної контори № 11/016 від 16 січня 2018 року ОСОБА_3 повідомлено, що оглянувши подані нею документи на предмет отримання свідоцтва про спадщину за законом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 та після його смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 0, 54 га, що розташована по АДРЕСА_1, а заявник є спадкоємцем за законом на майно спадкодавця. Водночас, видати ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно неможливо у зв'язку з відсутністю документів, які підтверджують право власності ОСОБА_6 на вказану земельну ділянку (а. с. 9).

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 13 березня 2018 року (а. с. 30-32) рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 11 липня 2007 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до Спичинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом відмовлено (а. с. 19-21).

23 березня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до Погребищенської державної нотаріальної контори із заявою за № 270 про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, що знаходиться на території АДРЕСА_1, а в разі неможливості видачі свідоцтва винести постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а. с. 219).

Того ж дня постановою державного нотаріуса Погребищенської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_3 у видачі на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом на право власності на земельну ділянку, яка розташована на території АДРЕСА_1, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 (а. с. 220).

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 23 травня 2018 року, рішення Погребищенського районного суду від 22 листопада 2017 року скасовано, та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що жодних належних доказів, які б вказували та підтверджували поважність причин пропуску ОСОБА_3 строку на подання заяви про прийняття спадщини після смерті спадкодавця протягом більше як 11 років не надано.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 05 листопада 2018 року, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 20 грудня 2018 року (а. с. 201-207), визначено ОСОБА_4 додатковий строк тривалістю 2 місяці з моменту набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6

Апеляційний суд у постанові від 20 грудня 2018 року дійшов висновку про наявність підстав визнати поважними причини пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини у період з часу звернення ОСОБА_4 до суду щодо спірної спадщини, а саме з 2007 року, до часу скасування у 2018 році рішень судів першої інстанції, оскільки весь цей час остання була визнана не тільки спадкоємцем, а і власником цього майна і це право ніким не оспорювалось.

Встановивши обставини справи, суд першої інстанції, задовольняючи позов по суті заявлених вимог у цій справі виходив з того, що оскільки судом встановлено, що жодної законної підстави для видачі ОСОБА_4 державного акту на право власності на земельну ділянку, площею 4.9013 га, яка розташована на території Спичинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області, не було, тому з метою захисту прав позивача - ОСОБА_3, необхідно визнати незаконним та скасувати розпорядження Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області № 458 від 20 серпня 2007 року та державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 .

Із такими висновками суду не можна погодитись, оскільки суд дійшов їх із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України).

У п. п. 4, 5, 6 ч. 4 ст. 265 ЦПК України встановлено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються: чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, ОСОБА_3 послалась на те, що вона, відповідно до ст. 1261 ЦК України є єдиним спадкоємцем ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, тому розпорядження Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області від 20 серпня 2007 року про передачу у власність третій особі - ОСОБА_4 земельної ділянки та виданий на його підставі державний акт про право власності на земельну ділянку порушує її права як спадкоємця першої черги за законом.

Однак на порушення вказаних норм процесуального права суд першої інстанції не вирішив чи були і ким порушені права, за захистом яких мало місце звернення ОСОБА_3 до суду; чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, та якими доказами вони підтверджуються; не визначився з предметом та підставами позову та не застосував до спірних правовідносин і не навів у мотивувальній частині норм матеріального права про спадкування.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1258 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За приписами ч. 1 та 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Положеннями ст. 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийнятті спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину.

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, суд першої інстанції вказаних вимог закону не врахував та не застосував до спірних правовідносин, не визначився з предметом та підставами позову, а також з нормами матеріального права, які їх регулюють, зокрема, не з'ясував чи була заведена спадкова справа до майна померлого, не встановив коло спадкоємців після смерті ОСОБА_6, не надав оцінки доказам відсутності у позивача права на спадщину за своїм померлим чоловіком у зв'язку з пропуском строку на прийняття спадщини.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на час вирішення спору судом ОСОБА_3 не можна вважати такою, що відповідно до положень ст. ст. 1268,1272 ЦК України прийняла спадщину за своїм померлим у 2006 році чоловіком, тому вона не набула права на таке спадкове майно, а відтак факту порушення в розумінні вимог ст. 4 ЦПК України законних прав спадкоємця у зв'язку з прийняттям Погребищенською районною державною адміністрацією Вінницької області розпорядження № 458 від 20 серпня 2007 року та виданого на його підставі державного акту про право власності на земельну ділянку позивачем не доведено та судом не встановлено, отже її вимоги є безпідставними та необґрунтованими, тому у їх задоволенні слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення в законній силі залишатись не може та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. 141, п.п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, вважає за необхідне судовий збір, сплачений позивачем за подачу позовної заяви залишити за нею.

Згідно з квитанцією про сплату № 37665 від 25 жовтня 2018 року (а. с. 151) ОСОБА_4 за подачу до суду апеляційної скарги сплатила судовий збір у розмірі 2114,40 грн., тому з позивача на її користь необхідно стягнути цю суму судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_5, задовольнити, рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 22 серпня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області, ОСОБА_4 про визнання незаконним і скасування розпорядження та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (НОМЕР_1, виданий 05 жовтня 2017 року, РНОКПП - НОМЕР_9) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП - НОМЕР_2) судовий збір в сумі 2114, 40 грн, сплачений за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : М. В. Матківська

В. В. Сопрун

Повний текст постанови виготовлено 20 лютого 2019 року.