КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 361/5982/17

номер провадження: 22-ц/824/13433/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Савченка С.І., Яворського М.А.,

за участю секретаря - Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2019 року у складі судді Дутчака І.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до садівничого об`єднання «Трудовик» та голови ради садівничого об`єднання «Трудовик» Киричук Ніни Миколаївни про визнання протиправними дій та рішення щодо прийняття наказу про звільнення,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до садівничого об`єднання «Трудовик» далі (далі - СО «Трудовик») та голови ради садівничого об`єднання «Трудовик» Киричук Н.М. про визнання протиправними дій та рішення щодо прийняття наказу про звільнення.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням ХХХV звітно-виборчої Конференції СО «Трудовик» від 17 травня 2014 року позивач була обрана членом ради та головою комісії по проведенню приймання-передавання документально-матеріальних цінностей СО «Трудовик» новообраній голові ради об`єднання Киричук Н.М. , відповідачу у справі. 28 травня 2014 року Киричук Н.М. своїм розпорядженням № 02/14, без зміни істотних умов праці посади коменданта СО «Трудовик», змінила назву цієї посади на «заступник голови СО «Трудовик» - комендант», однак у штатному розписі посада «заступник голови СО «Трудовик» ніколи не значилась, а тому позивач вважала, що ці посади є тотожними.

Позивач вказувала, що 28 травня 2014 року голова ради СО «Трудовик» Киричук Н.М., без застереження про прийняття її на посаду з випробуванням, запропонувала їй вакантну посаду коменданта СО «Трудовик», яка мала назву «заступник голови СО «Трудовик» - комендант» та наказом №04/14 від 28 травня 2014 року її було призначено на цю посаду безстроково. Зазначала, що за весь період роботи з 29 травня 2015 року по 28 липня 2014 року вона виконувала обов`язки відповідно до посадової інструкції коменданта СО «Трудовик» та отримувала заробітну плату, встановлену штатним розписом для даної посади. 27 липня 2014 року голова ради СО «Трудовик» Киричук Н. М. повідомила її про звільнення із займаної посади як неоформленого працівника, однак копію наказу про звільнення їй не надала та його зміст, підстави і статтю закону, на підставі якої її звільнено, їй не повідомила.

Зазначала, що з текстом наказу № 56/14 від 27 липня 2014 року про звільнення вона ознайомилася лише 06 жовтня 2014 року у суді під час розгляду цивільної справи № 361/6105/14-ц за її позовом до СО «Трудовик», Киричук Н.М. про скасування наказів, поновлення на займаній посаді, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зі змісту вказаного наказу їй стало відомо про те, що підставами звільнення її з роботи є не оформлення нею трудових відносин у встановленому законодавством порядку та не проходження нею випробувального терміну, тобто, підстави для звільнення суперечать одна одній. Вказувала, що вона була призначена на посаду розпорядженням голови ради СО «Трудовик» Киричук Н.М. за № 04/14 від 28 травня 2014 року та отримувала заробітну плату, що спростовує підставу її звільнення з роботи у зв`язку з не оформленням трудових відносин у встановленому законодавством порядку. Також у вказаному розпорядженні про призначення її на посаду відсутнє будь-яке застереження щодо умови випробування. Тому вважала, що дії відповідачів щодо видачі та застосуванню наказу про її звільнення, як штучно створеного та сфальшованого документа, є неправомірними та такими, що вчиненні у порушення вимог ст.ст. 24, 26, 28, 40 КЗпП України, ст.52 статуту СО «Трудовик», ст.ст. 19, 43 Конституції України, що призвели до порушення її конституційного права на працю.

З урахуванням уточнення позовних вимог, позивач ОСОБА_1 остаточно просила визнати протиправними (неправомірними, незаконними) дії голови ради СО «Трудовик» Киричук Н.М. щодо прийняття рішення про звільнення позивача з посади коменданта СО «Трудовик» шляхом видачі в односторонньому порядку наказу № 56/14 від 27 липня 2014 року всупереч вимогам положень ст.52 статуту СО «Трудовик», ст.ст. 19,43 Конституції України та ст.ст. 24, 26, 27, 28, 36, 40, 43 КЗпП України.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дав належної оцінки встановленим обставинам справи про те, що позивач увесь період роботи в СО «Трудовик» працювала на штатній посаді коменданта та відповідач звільнила позивача, яка з ініціативи уповноваженого органу була постійно прийнята на роботу, з двох підстав, що суперечать між собою та не відповідають обставинам справи. Зокрема, позивач була звільнена як неоформлений працівник, що не відповідає фактичним обставинам справи та ст.24 КЗпП України, а також була звільнена у зв`язку з не проходженням випробувального терміну, що не відповідає обставинам справи та суперечить ст.26 КЗпП України. Вказує, що наведені підстави не відповідають порядку примусового звільнення постійно прийнятого працівника з ініціативи уповноваженого органу відповідно до ст.40 КЗпП України.

Зазначає, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції помилково послався на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2014 року у справі №361/6105/14, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 06 квітня 2015 року, яким встановлено законність звільнення позивача, оскільки суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ухвалою апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2018 року, якою скасовано ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2017 року про відмову у відкритті провадження у даній справі та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, встановлено, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2014 року не є належним письмовим доказом у даній справі. Крім того зазначає, що норм ЦПК України, які застосовані судом при вирішенні справи, не містять підстав для відмови у позові позивача в іншій справі.

Вказує, що суд першої інстанції під час розгляду справи по суті з власної ініціативи зібрав та долучив до справи письмові докази й вирішив справу на підставі оцінки документів, які не надавались сторонами до початку розгляду справи по суті, чим порушив вимоги ст.13 ЦПК України. Також вказує, що суд першої інстанції не дав оцінку доводам позивача, наведених у позові, відзиві на позовну заяву з додатками, відповіді на відзив з додатками та запереченням з додатками, які свідчать про те, що у справі відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач вчинила дії щодо звільнення позивача відповідно до вимог ст.40 КЗпП України. Тому вважає, що у суду першої інстанції були належні та достовірні докази, які мають значення для правильного вирішення справи та задоволення її позовних вимог.

Відповідачі по справі не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій та рішення щодо прийняття наказу про звільнення, суд першої інстанції виходив із безпідставності цих позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 травня 2014 року розпорядженням голови СО «Трудовик» № 02/14 «Про доповнення назви посади комендант СО «Трудовик» у зв`язку з відсутністю в штатному розписі посади «заступник голови СО «Трудовик», обов`язки заступника голови СО «Трудовик» було покладено на посаду коменданта об`єднання, доповнено назву посади комендант словами «заступник голови СО «Трудовик»» та записано назву посади комендант у такій редакції: заступник голови СО «Трудовик» - комендант.

28 травня 2014 року наказом голови СО «Трудовик» № 04/14 позивача ОСОБА_1 прийнято на роботу до СО «Трудовик» на посаду заступника голови СО «Трудовик» - коменданта з 29 травня 2014 року з посадовим окладом згідно з штатним розписом.

Наказом голови СО «Трудовик» № 39/14 від 12 липня 2014 року ОСОБА_1 було призначено на посаду коменданта СО «Трудовик» з посадовим окладом згідно зі штатним розписом з випробувальним терміном два місяці (а.с.199а, т.1)

Установлено, що 27 липня 2014 року наказом голови СО «Трудовик» Киричук Н.М. № 56/14 позивача ОСОБА_1 звільнено з посади коменданта з 28 липня 2014 року у зв`язку з неоформленням трудових відносин з СО «Трудовик» у встановленому чинним законодавством порядку (не надання трудової книжки, документів про освіту, заяви про призначення на посаду коменданта) та не проходженням випробувального терміну відповідно до ст. 28 КЗпП України.

Судом першої інстанції встановлено, що у серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до СО «Трудовик», голови ради Киричук Н.М., у якому просила: визнати незаконним та скасувати розпорядження голови ради СО «Трудовик» від 28 травня 2014 року № 02/14 «Про доповнення назви посади комендант СО «Трудовик»; визнати частково недійсним розпорядження голови ради СО «Трудовик» від 28 травня 2014 року № 04/14 у частині призначення ОСОБА_1 на посаду заступника голови СО «Трудовик»; визнати незаконними та скасувати накази голови ради СО «Трудовик» від 12 липня 2014 року № 38/14 «Про визнання розпорядження № 02/14 від 28 травня 2014 року недійсним», від 12 липня 2014 року № 39/14 «Про призначення на посаду коменданта» та від 27 липня 2014 року № 56/14 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади коменданта»; зобов`язати СО «Трудовик» в особі голови ради Киричук Н.М. поновити ОСОБА_1 з 29 липня 2014 року на посаді коменданта та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня поновлення на роботі із розрахунку середньоденного заробітку в розмірі 114 грн. 50 коп., що станом на 16 січня 2015 року складає 13 282 грн 00 коп.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2015 року (справа № 361/6105/14-ц), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 06 квітня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Рішенням суду першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 було прийнято на посаду заступника голови СО «Трудовик» для того, щоб за відсутності голови СО «Трудовик» вона могла проводити прийом громадян і членів об`єднання та виконувати певні обов`язки голови; у штатному розписі СО «Трудовик» на 2014 рік така посада, як «заступник голови СО «Трудовик» - комендант» відсутня, тобто, ОСОБА_1 прийнята на неіснуючу посаду в СО «Трудовик»; у порушення статуту СО «Трудовик» голова ради СО «Трудовик» Киричук Н.М. одноособово видала розпорядження «Про доповнення назви посади «комендант СО «Трудовик», яким фактично одноособово внесла зміни у штатний розпис СО «Трудовик»; наказом № 38/14 від 12 липня 2014 року були скасовані розпорядження № 02/14 від 28 травня 2014 року про введення посади «заступник голови СО «Трудовик» - комендант» та розпорядження № 04/14 від 28 травня 2014 року про прийняття ОСОБА_1 на посаду «заступник голови СО «Трудовик» - комендант»; наказом № 39/14 від 12 липня 2014 року ОСОБА_1 було призначено на посаду коменданта СО «Трудовик» з посадовим окладом згідно із штатним розписом з випробувальним терміном два місяці, про що зазначено у наказі; ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом про прийняття її на роботу, фактично вона приступила до виконання своїх обов`язків, відмови від встановлення випробувального терміну, що було б підставою для відмови у прийнятті на роботу, не подавала, вказаний наказ вона не оскаржувала. Тому суд вважав, що 12 липня 2014 року між сторонами укладено трудову угоду з випробувальним терміном у два місяці. Також встановлено, що позивачу, коменданту ОСОБА_1 19 липня та 24 липня 2014 року оголошувалися попередження за неналежне виконання посадових обов`язків. 25 липня 2014 року головою СО «Трудовик» Киричук Н.М. складено повідомлення та попереджено ОСОБА_1 про її звільнення із займаної посади на підставі ст. 28 КЗпП України з 28 липня 2014 року, у зв`язку з не проходженням нею випробувального терміну, що підтверджується актом від 25 липня 2014 року про вручення ОСОБА_1 повідомлення про її звільнення з 28 липня 2014 року. У судовому засіданні ОСОБА_1 не довела, що вона надавала трудову книжку для укладення трудового договору.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановити їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Частиною 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року (справа №306/192/14-ц).

У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись до суду з указаним позовом про визнання протиправними дій та рішеннящодо прийняття наказу про звільнення, ОСОБА_1 посилалась на те, що дії відповідачів щодо видачі та застосування наказу № 56/14 від 27 липня 2014 року про її звільнення з посади коменданта СО «Трудовик», як штучно створеного та сфальшованого документа, є протиправними, у зв`язку із суперечністю підстав її звільнення з роботи, зазначених у наказі: не оформлення трудових відносин у встановленому законодавством порядку та не проходження нею випробувального терміну. Вказувала, що дії та рішення голови СО «Трудовик» Киричук Н.М. щодо прийняття нею рішення про її звільнення з посади коменданта СО «Трудовик» шляхом видачі головою СО «Трудовик» Киричук Н.М. в односторонньому порядку наказу № 56/14 від 27 липня 2014 року, суперечать вимогам трудового законодавства (ст.ст. 24, 26, 28, 40 КЗпП України) та ст. 52 статуту СО «Трудовик».

Відповідно до положень ч.2 ст.28 КЗпП України у разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу голови СО «Трудовик» Киричок Н.М. № 56/14 від 27 липня 2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади коменданта з 28 липня 2014 року у зв`язку з не оформленням трудових відносин з СО «Трудовик» у встановленому чинним законодавством порядку (не надання трудової книжки, документів про освіту, заяви про призначення на посаду коменданта) та не проходженням випробувального терміну згідно із ст. 28 КЗпП України.

Правомірність прийняття цього наказу № 56/14 від 27 липня 2014 року ОСОБА_1 оскаржувала у судовому порядку і законність цього наказу установлено рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2015 року, яке набрало законної сили та має преюдиційне значення у даній справі.

З рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2015 року та ухвали апеляційного суду Київської області від 06 квітня 2015 року, вбачається, що судами були з`ясовані обставини правомірності звільнення позивача ОСОБА_1 щодо не оформлення трудових відносин у встановленому законодавством порядку та не проходження нею випробувального терміну. Суди дійшли висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 є правомірним, оскільки позивач не пройшла випробування через невідповідність роботі, на яку її було прийнято.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України при встановленні невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі роботодавець має право протягом строку випробування звільнити такого працівника.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що хоча позивач ОСОБА_1 і звернулася до суду з позовом про визнання дій відповідачів протиправними та нею заявлені інші позовні вимоги, ніж у цивільній справі № 361/6105/14-ц, однак ці вимоги у випадку задоволення зазначеного вище позову ОСОБА_1 у цивільній справі № 361/6105/14-ц і скасування наказу про її звільнення були б реалізовані, що виключає можливість їх задоволення у цій справі, оскільки піддасть сумніву обставини встановлені при розгляді цивільної справи № 361/6105/14-ц та судові рішення, що буде нівелювати інститут обов`язковості судового рішення та законності правосуддя.

Позивач ОСОБА_1 у позові фактично повторно оспорює встановлені рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2015 року та ухвалою апеляційного суду Київської області від 06 квітня 2015 року факти та правовідносини щодо правомірності її звільнення з посади коменданта СО «Трудовик» шляхом видачі головою СО «Трудовик» в односторонньому порядку наказу № 56/14 від 27 липня 2014 року.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що правомірність дій відповідача, наслідком яких стало прийняття оспорюваного наказу № 56/14 від 27 липня 2014 року підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили та, враховуючи принципи правової визначеності, не може бути поставлене під сумнів.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково послався на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2014 року у справі №361/6105/14, оскільки не звернув уваги на те, що ухвалою апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2018 року, якою скасовано ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2017 року про відмову у відкритті провадження у даній справі та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, встановлено, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2014 року не є належним письмовим доказом у даній справі, є необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2017 року відмовлено у відкритті провадження у справі №361/5982/17 за позовом ОСОБА_1 до СО «Трудовик» та голови ради СО «Трудовик» Киричук Н.М. про визнання незаконним наказу про звільнення, дій та рішення, з тих підстав, що є рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2015 року, що набрало законної сили, яке ухвалене між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав (а.с.21-22, т.1).

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2017 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.70-73, т.1). Апеляційним судом встановлено, що висновок суду першої інстанції про те, що судом уже розглядався спір про той самий предмет є необгрунтованим, оскільки зі змісту рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2015 року вбачається, що позовні вимоги з приводу визнання дій відповідачів СО «Трудовик» та голови ради СО «Трудовик» Киричук Н.М. протиправними позивачем раніше не визнавались.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що ухвалою апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2018 року встановлено, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2014 року не є належним письмовим доказом у даній справі, не відповідає висновкам апеляційного суду, які містяться в ухвалі апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2018 року.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції порушено строки розгляду справи, апеляційним судом не приймається до уваги, оскільки зазначене процесуальне порушення не призвело до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати рішення суду лише заради правового пуризму.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції під час розгляду справи по суті з власної ініціативи зібрав та долучив до справи письмові докази й вирішив справу на підставі оцінки документів, які не надавались сторонами до початку розгляду справи по суті, чим порушив вимоги ст.13 ЦПК України, не заслуговують на увагу, оскільки вони зводяться до незгоди з діями суду першої інстанції по встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи та не є підставами для скасування рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Апеляційний враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді