Провадження № 22-ц/801/173/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 рокуСправа № 127/16203/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя - доповідач),

суддів: Шемети Т. М., Зайцева А. Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене 08 листопада 2018 року у складі судді Короля О. П. в м. Вінниці у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановив:

04 липня 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду із цим позовом, за яким просило стягнути з ОСОБА_3 26680 грн 48 к. заборгованості за кредитним договором без номера від 26 вересня 2009 року, яка складається із:

- 25103 грн 31 к. - борг за кредитом;

- 250 грн 00 к. - штраф (фіксована частина);

- 1255 грн 17 к. - штраф (процентна складова).

На обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 26 вересня 2009 року ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 8000 грн 00 к. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних. ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором виконував неналежним чином, в зв'язку з чим станом на 31 травня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 45418 грн 18 к., з яких: 7999 грн 44 к. - борг по тілу кредиту, 37418 грн 74 к. - борг по процентах за користування кредитом. Рішенням Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» м. Дніпропетровська від 25 грудня 2013 року з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за цим же договором у розмірі 20314 грн 87 к., а тому з ОСОБА_3 підлягає стягненню різниця між зазначеною сумою боргу та сумою, стягнутою за рішенням третейського суду від 25 грудня 2013 року, що становить 26680 грн 48 к. (45418 грн 18к. - 20314 грн 87 к = 25103 грн 31 к. + 250 грн 00 к. - штраф (фіксована частина) + 1255 грн 17 к. - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада 2018 року у позові відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що право АТ КБ «ПриватБанк» нараховувати передбачені кредитним договором без номера від 26 вересня 2009 року проценти припинилося після пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частотною другою статті 1050 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) і ухвалення Третейським судом при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» м. Дніпропетровська рішення від 25 грудня 2013 року про дострокове стягнення суми боргу за кредитом. У правовідносинах сторін права та інтереси позивача забезпечені положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка регулює цивільно-правову відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов'язання, однак такі вимоги банком не заявлялись.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував того, що кредитний договір було укладено на строк до 31 травня 2015 року (термін дії платіжної картки - до 31 січня 2015 року), тобто позовна заява подана у межах загальної позовної давності. Крім того, суд застосував наслідки спливу позовної давності без заяви сторони у спорі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою - третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що за договором без номера від 26 вересня 2008 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 8000 грн 00 к. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 процентів річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Рішенням Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» м. Дніпропетровська від 25 грудня 2013 року з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за цим кредитним договором в розмірі 20314 грн 87 к. Зі змісту мотивувальної частини цього рішення видно, що банк у зв'язку простроченням повернення чергової частини позики скористався своїм правом на дострокове стягнення частини позики (кредиту), що залишилася, та процентів (а. с. 6).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а відтак, строк дії договору змінився з дати ухвалення рішення третейського суду.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Саме до таких по суті правових висновків щодо застосування зазначених норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін, дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року, справа № 310/11534/13-ц.

Зокрема, Велика Палата у цій постанові зробила такі висновки:

-звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни;

-право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України;

-якщо за рішенням стягнута заборгованість за кредитним договором у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Таким чином, встановивши, що звернувшись у 2013 році до третейського суду із позовом про дострокове стягнення усієї суми заборгованості по кредиту, в тому числі частини позики (кредиту), що залишилася, та процентів, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про безпідставність нарахування банком процентів у розмірі, встановленому кредитним договором, після ухвалення рішення Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» м. Дніпропетровська від 25 грудня 2013 року, а відтак і штрафу та пені, нарахованих за несвоєчасну сплату цих процентів.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які зводяться виключно до неправильного застосування судом наслідків спливу позовної давності, тому що вони не відповідають змісту оскаржуваного рішення. Відмова від позову мотивована судом першої інстанції безпідставністю позивних вимог, а не спливом позовної давності, посилання на норми матеріального права, якими регулюється застосування позовної давності (глава 19 «Позовна давність» ЦК України) у рішенні відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення, а заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий /підпис/ О. С. Панасюк

Судді: /підпис/ Т. М. Шемета /підпис/ А. Ю. Зайцев

Згідно з оригіналом О. С. Панасюк