Єдиний унікальний номер 234/739/19 Номер провадження 22-ц/804/790/19
Єдиний унікальний номер 234/739/19 Головуючий у 1 інстанції Чернобай А.О.
Номер провадження 22-ц/804/790/19 Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 лютого 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Дундар І.О., Кішкіної І.В.

за участю секретаря Ситнік Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу №234/739/19 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Краматорську про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу судді Краматорського міського суду Донецької області від 17 січня 2019 року, постановлену в місті Краматорськ Донецької області,

встановив:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що 12 грудня 2018 року ним до Державного бюро розслідувань територіального управління подано заяву про вчинення злочину по відношенню до нього з боку прокурора Костянтинівської місцевої прокуратури Присяжного С.М., ОСОБА_4, ОСОБА_5, слідчих Костянтинівського ВП, Бахмутського ВП ТУНП в Донецькій області Краченко О.В., Савченко Д.О. стосовно введення йому в організм наркотичного засобу, застосування фізичного насилля. 04 січня 2018 року йому надано відповідь з ДБР, з якої вбачається, що відомості до ЄРДР за його заявою не були внесені, ДБР не знайшли підстав для проведення досудового розслідування. Таким чином позивачу спричинено моральну шкоду, яка полягає в завданні йому душевних страждань у зв'язку з протиправною поведінкою по відношенню до нього, у приниженні його честі та гідності. Просив стягнути з Держави в особі державної казначейської служби України моральну шкоду у розмірі 18750 гривень.

Ухвалою судді Краматорського міського суду Донецької області від 17 січня 2019 року у відкритті провадження у справі відмовлено на підставі п. 1 ч. 2 ст. 186 ЦПК України.

Роз'яснено ОСОБА_1, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала мотивована тим, що даний спір пов'язаний з питанням реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, й питанням відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, внаслідок чого завдана шкода, а тому заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив ухвалу суду скасувати, повернути справу для продовження судового розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що висновки суду є помилковими. Суд першої інстанції розглядаючи питання про відкриття провадження не дослідив всіх обставин справи та дійшов до не правильного висновку, позбавивши права заявника на звернення до суду.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу подано представником відповідача.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_8 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу судді першої інстанції без змін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Підстави відмови у відкритті провадження у справі визначено у частині першій статті 186 ЦПК України. Зокрема, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 1).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір є публічно-правовим, зводиться до встановлення обсягу завданої позивачеві шкоди внаслідок виконання службових обов'язків особою, яка перебуває на посаді державної служби, та оцінки правомірності таких дій, а тому належить до юрисдикції адміністративного суду.

Однак суд дійшов такого висновку з порушенням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожен має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Абзацом першим частини першої статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства (частина п'ята статті 21 КАС України).

У справі, що розглядається, предметом та підставою даного позову є вимога про відшкодування моральної шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю Державного бюро розслідувань (невнесення відповідних відомостей до ЄРДР). Вимога вирішити публічно-правовий спір не заявлена (а.с.1).

Згідно із ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов'язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Відповідно до частини 1 статті 40 КПК України, слідчий органу досудового розслідування несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.

Коло повноважень слідчого передбачені частиною другою статті 40 КПК України, у пункті 1 якої закріплено повноваження слідчого починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом.

Згідно до ст. 21 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» № 794-VIII від 12 листопада 2015 року, працівники Державного бюро розслідувань самостійно приймають рішення в межах своїх повноважень, визначених цим та іншими законами, і за свої протиправні дії чи бездіяльність несуть відповідальність згідно із законом. У разі порушення працівником Державного бюро розслідувань під час виконання ним своїх службових обов'язків прав чи свобод людини або громадянина Державне бюро розслідувань у межах своєї компетенції вживає заходів із поновлення цих прав чи свобод, відшкодування завданої матеріальної і моральної шкоди та притягнення винних до відповідальності.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування визначено у § 1 Глави 26 КПК України.

Таким чином, під час досудового розслідування слідчий виконує процесуальні функції, які не можна охарактеризувати як управлінські, і для оскарження його рішень, дій чи бездіяльності визначений спеціальний порядок.

Ураховуючи, що спірні правовідносини пов'язані із захистом особистого немайнового права (відшкодування моральної шкоди) позивача, а відповідач не є суб'єктом владних повноважень, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що цей спір не є публічно-правовим.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини в п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у Законах України право на судовий захист слід застосовувати, враховуючи принцип дружнього ставлення до міжнародного права (див. абзац 3 пункту 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016, абзац 4 пункту 2.2 мотивувальної частини рішення цього суду від 8 вересня 2016 року № 6-рп/2016), у світлі пункту 1 статті 6 Конвенції та його інтерпретації Європейським судом з прав людини.

Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду.

Також суд апеляційної інстанції відзначає, що урахування судом першої інстанції висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, є помилковим, оскільки спір у цій справі стосувався звернення суб'єкта владних повноважень із позовом про стягнення збитків/відшкодування шкоди, завданих особою, що перебувала на державній/публічній службі. Разом з тим, у справі, яка переглядається, позов пред'явлений до Держави Україна за представництвом Територіального управління Державного бюро розслідувань, що розташоване у м. Краматорську.

За таких обставин суд апеляційної інстанції визнає наведені в апеляційній скарзі доводи обґрунтованими, а висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі передчасним.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Встановивши, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, суд апеляційної інстанції скасовує оскаржену ухвалу і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Краматорського міського суду Донецької області від 17 січня 2019 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до Краматорського міського суду Донецької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді:

Повний текст постанови складений 20 лютого 2019 року.

Головуючий