Номер провадження: 22-ц/813/5211/19
Номер справи місцевого суду: 496/2054/17
Головуючий у першій інстанції Буран В.М.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 496/2054/17

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про тлумачення правочину,за апеляційною скаргою адвоката Радіонова Артема Володимировича, діючого від іменті ОСОБА_1 , на рішення Біляївського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Буран В.М. о 15 годині 10 хвилині 23 серпня 2017 року,

встановив:

У червні 2017 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить розтлумачити зміст правочину, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , предметом якого є фінансування, будівництво та порядок розподілення коштів від продажу житлового будинку, загальною площею - 192,80 кв. м., який розташований за адресою - АДРЕСА_1 , як договору інвестування житлового будівництва житлового будинку, загальною площею - 192,80 кв. м., який розташований за адресою - АДРЕСА_1 .

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 обґрунтовує свої вимоги тим, що наприкінці 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було досягнуто домовленості, за якою сторони вирішили спільними зусиллями побудувати житловий будинок, загальною площею - 192,80 кв. м., який розташований за адресою - АДРЕСА_1 . Сторони визначили джерела фінансування та порядок будівництва з метою отримання прибутку від подальшого продажу житлового будинку. За зазначеною домовленістю джерелами фінансування будівництва виступали грошові кошти обох сторін у визначеній частці, що не заперечувалося ані ОСОБА_4 , ані ОСОБА_1 .. Оскільки за умовами домовленості фактичне керівництво та контроль за будівництвом здійснював ОСОБА_1 , частина грошових коштів внесена ОСОБА_4 , у розмірі - 85 000 доларів США, була передана ОСОБА_1 у якості інвестиційного внеску.

Виходячи з довірливих відносин між сторонами правочину, що тлумачиться, а також унаслідок небажання ОСОБА_4 афішувати володіння значними грошовими коштами, зазначена угода була укладена в усній формі. ОСОБА_1 сумлінно виконував свої обов`язки з керівництва, організації та контролю за будівництвом на виконання досягнутої угоди, закономірним наслідком чого стало завершення будівництва будинку та видача Свідоцтва про право власності № 2025 від 15.09.2008 року.

15.08.2015 року в м. Одесі ОСОБА_5 була написана розписка, якою підтверджується факт укладання правочину, що тлумачиться у 2007 році та факт отримання ним грошових коштів у розмірі - 85 000 доларів США на будівництво будинку, факт повернення - 25 000 доларів США, як таких, що залишилися після завершення будівництва та підтвердження обов`язку повернути 50 % від коштів, отриманих від продажу будинку за умови погодження суттєвих умов купівлі-продажу з ОСОБА_4 ..

Проте, з незалежних від волі сторін правочину причин здійснити продаж будинку за економічно доцільною вартістю та фактично виконати другу половину домовленості у частині отримання прибутку дотепер не вдалося. На початку 2016 року ОСОБА_4 в односторонньому порядку віднесла правочин, що тлумачиться, до договорів позики, та на підставі застосування відповідних положень законодавства України, що регулюють правовідносини з договорів позики, почала вимагати від ОСОБА_1 сплатити - 60 000 доларів США у рахунок так званого «боргу». ОСОБА_6 не визнає названих вимог ОСОБА_4 , вважає їх безпідставними та протиправними з огляду на те, що правочин, що тлумачиться, по своїй правовій природі не є договором позики, а - договором інвестування житлового будівництва (а. с. 2 5).

Представник позивача у судовому засіданні наполягав на задоволенні позову, просив його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити в його задоволенні у повному обсязі.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 23 серпня 2017 року у задоволенні вищезазначеного позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 24.06.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02.11.2016 року та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.07.2017 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 . стягнуто борг за позикою у сумі 60 000 доларів США. Вказаними рішеннями встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики. Встановлено, що наданою розпискою від 15.01.2015 ОСОБА_1 підтвердив факт отримання грошових коштів від ОСОБА_2 .. Таким чином, характер правовідносин між сторонами вже встановлений рішеннями суду, які набрали законної сили (а. с. 47 49).

Адвокат Родіонов А.В., діючий від імені ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі просить вищевказане рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення вищенаведеного позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосування норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції послався на рішення судів, які були скасовані у подальшому постановою в частині вимог про стягнення боргу Верховного Суду України від 18.10.2017 року, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Апелянт у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщений належним чином. Причини неявки не повідомив. Відзиву на апеляційну скаргу, заяв та клопотань не надав.

Представник ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. Пояснила, що новий розгляд справи про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вже закінчився. З ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 стягнуто борг у розмірі 60 000 доларів США. Встановлено, що є очевидним, що ОСОБА_1 отримавши від ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 85 000 доларів США для будівництва будинку та погодившись повернути кошти після продажу будинку, але згодом ОСОБА_1 не вчиняє дій по реалізації будинку, що суперечить його попередній поведінці (отриманню коштів та встановленню обов`язку їх повернути після продажу будинку) і недобросовісним. На підтвердження вказаного надала копію постанови Верховного Суду від 07.08.2019 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість інших учасників справи про її розгляд, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції вищезазначеним вимогам законодавства не відповідає.

Встановлено, що предметом позову є - розтлумачити зміст правочину, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

За правилами, передбаченими ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).

На вимогу однієї або обох сторін правочину суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйнятне у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частою третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

У позові представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 посилається на те, що наприкінці 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було досягнуто домовленості, за якою сторони вирішили спільними зусиллями побудувати житловий будинок. Сторони визначили джерела фінансування та порядок будівництва з метою отримання прибутку від подальшого продажу житлового будинку. За зазначеною домовленістю джерелами фінансування будівництва виступали грошові кошти обох сторін у визначеній частці, що не заперечувалося ані ОСОБА_4 , ані ОСОБА_1 ..

Відповідно до ст. ст. 1130, 1131 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі.

Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Виходячи з системного аналізу вищевказаних положень норм матеріального права щодо тлумачення правочину, укладання договору про спільну діяльність у письмовій формі, в якому обумовлюються усі його умови, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні вищевказаного позову представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 необхідно відмовити, оскільки позивач не надав письмового договору, умови якого необхідно витлумачити.

Таким чином, з врахуванням вищезазначеного, у задоволенні позову про тлумачення правочину необхідно відмовити саме з вищевказаних колегією суддів підстав, а не з підстав того, що фактичні обставини по справі були встановлені рішеннями судів, які набрали законної сили, що не є тлумаченням правочину.

Таким чином, апеляційна скарга адвоката Родіонова А.В., діючого від імені ОСОБА_1 , є частково обґрунтованою, а тому підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

За правилами ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права призвело до невірного обґрунтування рішення суду, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування підстав відмови у позові необхідно змінити за вищевказаних підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Родіонова Артема Володимировича, діючого від імені ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 серпня 2017 року змінити в частині обґрунтування підстав відмови у позові.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 27 грудня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе