П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2019 року

м. Рівне

Справа № 559/483/18

Провадження № 22-ц/4815/1442/19

Головуючий у Дубенському міськрайонному

суді: суддя Ралець Р.В.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

(вступна і резолютивна частини) у м. Дубно

Рівненської області 16.09.2019

Повний текст рішення складено: 26.09.2019

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Боймиструк С.В.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:

позивача: адвокат Мельник Тетяна Володимирівна;

відповідача - адвокат Лопухович Алла Олександрівна;

за участі (в апеляційному суді): сторін і їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 16 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу 43/100 часток житлового будинку удаваним у частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності на 215/1000 часток житлового будинку,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу 43/100 часток житлового будинку удаваним у частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності на 215/1000 часток житлового будинку. Мотивуючи свої вимоги, вказувала про те, що її батько, який був головою колгоспного двору у АДРЕСА_1, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті вона залишилася єдиним членом господарства, оскільки мати одружилася вдруге і почала проживати в іншому населеному пункті. Після погодження своїх дій з матір`ю та братом - ОСОБА_3 вона продала 27 квітня 1984 року житловий будинок у АДРЕСА_1 за 3 000 карбованців, а також продала худобу, урожай і коштовності, отримавши сумарно 7 000 карбованців. 26 липня 1984 року вона передала свої наявні кошти на купівлю разом із братом 43/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , за що продавець отримав 10 500 карбованців. За домовленістю між нею і ОСОБА_3 договір від імені покупця уклав її брат, виступивши титульним власником придбаного нерухомого майна, яке складалося із двох жилих кімнат, коридору, тамбура, а також літньої кухні, яка складалася із лівої жилих кімнат, кухні і коридору.

Після укладення договору купівлі-продажу брат поселився у літній кухні, а вона зі своєю сім`єю - у житловий будинок. Кожен утримував свою частину житла, за що сплачував комунальні послуги. Спору щодо власності чи володіння між ними не виникало.

Після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 їхній син - ОСОБА_2 прийняв спадщину і не визнавав речового права ОСОБА_1 на частину спірного житлового будинку, з огляду на що вона звернулася до суду із позовом. Мотивуючи його, вказувала, що договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 є удаваним в частині покупця, адже насправді покупцями виступали вона і її брат. Вважає, що про це свідчать і наступні дії контрагентів за правочином, а також безпосередньо її та ОСОБА_3 .

У поданому відзиві на позов відповідач, заперечуючи проти нього, покликався на те, що у 1984 році дід з бабою з боку матері дали його батькам грошові кошти у сумі 9 000 карбованців задля придбання житлового будинку. Їхньому молодшому синові і одночасно братові матері вони забезпечили після купівлі частини будинку тимчасове проживання.

Решта коштів від усієї суми - 1 500 карбованців були особистими заощадженнями батьків. Після ремонту його сім`я разом із братом матері - ОСОБА_5 заселилася до 43/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 16 вересня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу 43/100 часток житлового будинку удаваним у частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності на 215/1000 часток житлового будинку з підстав пропуску позивачем позовної давності.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, покликався на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом того, що при купівлі спірного житлового будинку було використано кошти, які виручені особисто нею за продаж житлового будинку у АДРЕСА_1, худоби, зібраного врожаю та коштовностей. Придбана частина будинку складалася фактично із двох рівноцінних за площею частин - безпосередньої частини житлового будинку та літньої кухні, яка була як окремий будинок. Після проведення ремонту туди заселилася сім`я брата та її сім`я. Кожен утримував ту частину, де мешкав, сплачував за це і за одержані комунальні послуги грошові кошти.

Вважає, що хоча оспорюваний договір і укладено з однієї сторони тільки її братом як покупцем, однак власниками були вони обоє через внесення спільних коштів. Тому спірна частина будинку є об`єктом спільної сумісної власності. При цьому спору щодо права власності на будинок у них не виникало.

Після смерті ОСОБА_3 та його дружини спадщину прийняв їхній син - відповідач у справі. Він не погоджувався із правом позивача на частку і не визнавав його. Тому переконана, що право на вимогу про захист повноважень на спірне майно у неї виникло з моменту заперечення відповідачем її прав. Тобто позовна давність не спливла, її правила до спірних відносин застосованими бути не можуть і в позові з цієї підстави не може бути відмовлено.

Мотивуючи свої доводи, заявник посилалася на норми ст.ст. 71, 76 ЦК Української РСР, ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України і ст. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове - про задоволення позовних вимог.

У відзиві ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому стверджував про те, що грошові кошти на купівлю спірної частини житлового будинку вносив безпосередньо ОСОБА_3 - його батько. Щодо позивача, то саме він їй дозволив проживати у літній кухні. Про це свідчить, зокрема, і зміст заяви, яка була подана до Дубенської міської державної нотаріальної контори 19 жовтня 1984 року, а також та обставина, що протягом 34 років, тобто під час життя батьків відповідача, ОСОБА_1 не пред`являла вимог про своє речове право на житло.

Тому він не згоден із аргументами позивача про те, що оспорюваний договір є удаваним, а вона також є покупцем 215/1000 часток (з розрахунку 43/100 часток:2 співвласників) житлового будинку АДРЕСА_1 .

Не погоджувався і з доводами заявника про виникнення права на позов лише після смерті його батьків та прийняття ним спадщини. Тобто про таке право їй було відомо після укладення договору купівлі-продажу частини будинку і вона його протягом наступних трьох років не використала.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи і заперечення учасників справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Залишаючи вимоги позивача без задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 пропущено позовну давність, встановлену цивільним законодавством Української РСР для звернення особи, права якої порушено, за їх судовим захистом.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Як з`ясовано судом, 26 липня 1984 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого останній продав, а покупець купив за 10 500 карбованців 43/100 часток одноповерхового дерев`яного житлового будинку АДРЕСА_1 . Договір тоді ж посвідчений державним нотаріусом Дубенської міської нотаріальної контори і зареєстрований в Реєстрі за № 2276. Даний будинок розміщений на земельній ділянці розміром 910 м2 та складається з чотирьох жилих кімнат, підсобних приміщень і приналежних господарських будівель та споруд (літня кухня, чотири сараї, дві вбиральні, колонка, огорожа).

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є рідними братом і сестрою.

Сторони не заперечують, що позивач проживала разом зі своєю сім`єю у спірному житловому будинку. При цьому частки будинку, якими користувалися дві сім`ї, було визначено фактично.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , а 21 травня 2017 року , прийнявши спадщину після його смерті, померла і дружина - ОСОБА_4 . За прийняттям спадщини після смерті матері відповідач звернувся до нотаріуса, подавши відповідну заяву.

Вважаючи, що ОСОБА_2 порушуються її права власності на 215/1000 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , 19 березня 2018 року в суд звернулася ОСОБА_1 , вимагаючи визнати договір купівлі-продажу 43/100 часток житлового будинку удаваним у частині покупця, визнати її покупцем за договором купівлі-продажу та визнати за нею право власності на 215/1000 часток (43/100 часток : 2 покупців) спірного житлового будинку.

Відповідно до ст.ст. 224, 58 ЦК Української РСР, що діяв на час виникнення спірних відносин, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Мотивуючи свої вимоги, зазначала про те, що одержані внаслідок продажу житлового будинку у АДРЕСА_1 грошові кошти у розмірі 3 000 карбованців, худоби, урожаю, особистих коштовностей, що сукупно склало 7 000 карбованців, вона за домовленістю із ОСОБА_3 використала разом з його коштами для придбання спірної частини житлового будинку. З цих міркувань вони досягли згоди і про те, що вона проживатиме зі своєю сім`єю у придбаному будинку як співвласник. При цьому вони фактично поділили придбане нерухоме майно, визначивши взаємний порядок користування.

Між тим, за змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Натомість будь-яких доказів, які могли б переконливо і об`єктивно засвідчити доводи заявника про те, що вона разом із ОСОБА_3 брала участь у купівлі 43/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , позивачем подано не було, матеріали справи їх не містять, а судом не було здобуто.

Саме по собі оплатне відчуження 27 квітня 1984 року житлового будинку у АДРЕСА_1 за 3 000 карбованців не свідчить про наступну передачу нею цих коштів у рахунок купівлі 43/100 часток спірного житлового будинку.

Окрім того, спростовуються її вимоги і тією обставиною, що 19 жовтня 1984 року ОСОБА_3 подав до Дубенської міської державної нотаріальної контори заяву про розірвання із ОСОБА_7 усного договору житлового найму, на підставі якого вона проживає в належному йому будинку, з огляду на те, що займане нею приміщення необхідне для використання жилих потреб його сім`ї. При цьому ним було встановлено строк для звільнення займаного приміщення - три місяці з дня отримання цього повідомлення (а.с 43).

Цей факт сторонами не оспорювався.

Приходячи до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що таку вимогу про розірвання договору житлового найму і звільнення займаного приміщення іншим контрагентом вправі ставити лише власник - наймодавець, який дозволив проживати наймачеві на договірних умовах.

Так, згідно із ч. 3 ст. 168 ЖК Української РСР договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

Щодо відмови в позові за пропуском позовної давності, то апеляційний суд з судом попередньої інстанції погодитися не може, виходячи з такого.

Норми частини 4 ст. 367 ЦПК України вказують про обов`язок апеляційного суду вийти за межі доводів та вимог апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги обмежуються хибністю застосування положень Цивільного кодексу УРСР щодо пропуску позовної давності та обґрунтованістю і доведеністю позову, тому колегія суддів змушена вийти за межі тверджень та аргументів заявника.

Правила про позовну давність повинні застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. Тому в разі відсутності такого права або коли воно ніким не порушене, позов не підлягає задоволенню не з причин пропуску позовної давності, а по суті заявленої вимоги.

Тобто підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 є недоведеність нею тих обставин, що вона є власником 215/1000 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , а оспорюваний нею договір купівлі-продажу є удаваним. Оскільки її суб`єктивне цивільне право не вбачається порушеним, тому воно й не підлягає судовому захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Помимо цього, заявник вказує про порушення судом норм процесуального права.

Між тим, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Поготів, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Однак будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до хибного розв`язання спірних правовідносин, чи інших обставин, які є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, ОСОБА_1 зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

Норми частин першої і третьої ст. 89 ЦПК України зобов`язують суд оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Спонуканнями для скасування оскаржуваного рішення і прийняття постанови про відмову в позові за недоведеністю відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

В силу правил ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати слід віднести на її ж рахунок.

На підставі ст.ст. 224, 58 ЦК Української РСР, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 16 вересня 2019 року скасувати.

ОСОБА_1 відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу 43/100 часток житлового будинку удаваним у частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності на 215/1000 часток житлового будинку.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 12 год. 05 хв. 24.12.2019

Головуючий: С.В.Хилевич

Судді: Н.В.Бондаренко

С.В.Боймиструк