Постанова

Іменем України

11 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 752/8021/15-ц

провадження № 61- 9300св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), КузнєцоваВ. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2016 року в складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Панченка М. М., Прокопчук Н. О. та додаткове рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року в складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Панченка М. М., Прокопчук Н. О.

ВСТАНОВИВ:

08 травня 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості у розмірі 80 000,00 доларів США, трьох процентів річних за порушення грошового зобов'язання, що в гривневому еквіваленті на день звернення до суду становило 1 677 009,01 грн.

У позові, посилаючись на статті 527, 530, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивач зазначив, що він видав на користь ОСОБА_5 довіреність на вчинення дій у відповідних органах з питань будівництва та введення в експлуатацію житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, з правом отримання правовстановлюючих документів та реєстрації права власності на збудований житловий будинок. На вчинення вказаних дій позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 80 000,00 доларів США, про що відповідач власноруч написав розписку від 05 травня 2013 року. Після отримання вказаних коштів відповідач пообіцяв та завірив позивача, що закінчить будівництво житлового будинку в повному обсязі до 31 грудня 2013 року. Проте, в обумовлений сторонами строк, відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав та грошові кошти не повернув.

29 вересня 2014 року ОСОБА_6 відкликав видану на ім'я ОСОБА_5 довіреність та 11 листопада 2014 року направив вимогу про повернення грошових коштів у строк до 19 грудня 2014 року, яку залишено відповідачем без задоволення.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 заборгованість у сумі 1 677 009,01 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав своїх зобов'язань та не приступив до будівництва житлового будинку. Відповідачем не було повернуто коштів, отриманих за розпискою, позов ОСОБА_6 доведено й обґрунтовано належним чином, тому він підлягає задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове про відмову у позові.

Відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що підписавши розписку, сторони приховали факт укладення ними договору підряду, укладення якого сторони не заперечували. Доводи позивача про те, що відповідач не приступив до виконання зобов'язання щодо будівництва житлового будинку спростовуються матеріалами справи та наданими відповідачем доказами.

03 серпня 2016 року ОСОБА_6 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2016 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

04 серпня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі.

15 листопада 2016 року Апеляційним судом м. Києва ухвалено додаткове рішення, яким задоволено заяву ОСОБА_5 Стягнуто зі ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 4 019,40 грн.

24 березня 2017 року ОСОБА_6 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на додаткове рішення, просив об'єднати розгляд касаційної скарги на рішення Апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2016 року та додаткове рішення у цій справі; вказане додаткове рішення скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким розподілити судові витрати у розміри 4 019,40 грн, стягнувши їх з відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

У вересні 2016 року відповідачем подано заперечення на касаційну скаргу.

15 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі зазначено, що судом апеляційної інстанції неповно встановлено обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення, не надано належної оцінки доказам у справі, судом не надано належної оцінки змісту розписки та не встановлено, які дії виконано відповідачем з урахуванням виданої довіреності. Укладеним між сторонами договором доручення визначено зміст юридично значимих дій, які мали бути здійснені відповідачем, і перевірені під час розгляду справи.

У касаційній скарзі на додаткове рішення Апеляційного суду м. Києва зазначено, що оскільки основне рішення Апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2016 року ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, то є неправильним і додаткове судове рішення про розподіл судових витрат.

У запереченнях на касаційну скаргу зазначено, що судом апеляційної інстанції дотримано всіх вимог щодо законності та обґрунтованості судового рішення, посилання позивача на невідповідність висновків суду обставинам справи не є необґрунтованими. Доводи касаційної скарги спростовуються висновками суду апеляційної інстанції та матеріалами справи. Крім того, сторонами не заперечується факту укладення договору і те, що розписка є лише формальністю, якою підтверджено, що метою сторін був договір будівництва.

Згідно із підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційних скарг та заперечень на касаційних скарг без задоволення з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що сторонами укладено усний договір, відповідно до умов якого сторони домовились про будівництво за адресою: АДРЕСА_1 житлового будинку.

19 лютого 2013 року ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_5 видано довіреність, відповідно до якої він уповноважив відповідача представляти його інтереси у будь-яких підприємствах, установах, організаціях, в тому числі, органах державної влади та управління з питань, пов'язаних з проведенням технічної інвентаризації, замовлення та отримання необхідної технічної або іншої документації, будівництва та здачі в експлуатацію, реєстрації права власності, на вказаний житловий будинок.

Згідно з розпискою від 05 травня 2013 року для будівництва будинку ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_6 80 000,00 доларів США.

29 вересня 2014 року позивач подав нотаріусу заяву про скасування виданої ним довіреності, а 10 листопада 2014 року направив на адресу відповідача вимогу про повернення до 19 грудня 2014 року наданих коштів, посилаючись на те, що ОСОБА_5 не приступив до будівництва будинку.

Заявляючи вимоги про стягнення коштів, переданих за розпискою від 05 травня 2013 року, ОСОБА_6 посилався на те, що ОСОБА_5 не приступив до будівництва будинку та не повернув йому кошти.

На підтвердження своїх доводів позивач надав копію довіреності від 19 лютого 2013 року, копію розписки від 05 травня 2013 року, копію заяви про скасування довіреності від 29 вересня 2014 року, витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей, копію вимоги про повернення коштів від 10 листопада 2014 року, повідомлення про вручення поштового відправлення.

ОСОБА_5 стверджує, що виконав умови домовленості щодо будівництва будинку та будував вказаний будинок. На підтвердження своїх заперечень відповідачем надано копію висновку № 8565 експертного дослідження (а. с. 161, 162-163), роздруківки SMS та MMS-повідомлень абонентського номера НОМЕР_1 на номер НОМЕР_2 за період з 16 лютого 2013 року по 31 грудня 2013 року, наданої Центром обслуговування клієнтів ПАТ «Київстар», з номера НОМЕР_1, який належить ОСОБА_5, на номер НОМЕР_2, який в позовній заяві зазначений як номер ОСОБА_6 (а. с. 1, 170).

Встановивши обставини справи та оцінивши надані докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини з будівельного підряду. Посилання ОСОБА_6, що ОСОБА_7 не приступив до будівництва будинку є недоведеними.

Відповідно до положень статті 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши надані відповідачем докази, які Верховний Суд не має права переоцінювати і надавати їм правову оцінку, судом апеляційної інстанції зазначено, що доводи позивача про те, що відповідач не приступив до будівництва житлового будинку спростовано наданими відповідачем доказами.

Верховний Суд зазначає, що переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та обставин у справі, що не входить до повноважень суду касаційної інстанції відповідно до статті 400 ЦПК України.

Верховний Суд, також зазначає, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE) від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд касаційної інстанції вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновки суду апеляційної інстанції про відмову у позові.

Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України 2004 року стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З огляду на відсутність підстав для скасування рішення Апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2016 року, відсутні і підстави для скасування додаткового рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року.

Згідно із частиною третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2016 року та додаткове рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В. О. Кузнєцов

Г. І. Усик