справа №619/2307/19
провадження №2/619/1045/19
РІШЕННЯ

іменем України

04 жовтня 2019 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіБолибока Є.А.

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії, та зустрічний позов про визнання права власності.

Стислий виклад позиції сторін.

21 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила: припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати: за ОСОБА_1 право власності на ѕчастки вказаної квартири, за ОСОБА_2 право власності на јчастки цієї квартири; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні спірною квартирою та надати їй один екземпляр ключів від замків вхідних дверей квартири. В обґрунтування позову позивач зазначила, що на даний час шлюб між нею та відповідачем розірвано рішенням суду, яке ще не набрало законної сили. Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час спільного подружнього життя вони з відповідачем за спільні кошти придбали квартиру, яка є об`єктом спільного майна подружжя. Згідно договору купівлі-продажу від 07 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Пугачовою І.В. за реєстровим № 552, ОСОБА_2 став власником квартири АДРЕСА_1 . Враховуючи, що спірна квартира придбана за час шлюбу, у сторін є двоє малолітніх, різнополих дітей, тому є підстави при поділі майна подружжя - квартири, відступити від засад рівності та визнати за позивачем право власності на ѕ вказаної квартири, а за відповідачем право власності на ј частини квартири, припинивши право власності останнього на квартиру у цілому. Крім того, з огляду на те, що відповідач перешкоджає позивачу та дітям проживати у вказаній квартирі, забрав ключі і не дає доступу до квартири, то при визнанні за нею права власності на частину квартири ОСОБА_1 має право на користування, володіння та розпорядження належною їй часткою, а отже має право просити суд усунути перешкоди у користуванні квартирою.

ОСОБА_2 в особі свого представника адвоката Ліпчанського В.В. подав зустрічний позов до ОСОБА_1 , якому просив визнати за ОСОБА_2 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 не заперечує той факт, що 09 квітня 2015 року між ними було укладено шлюб, який розірваний рішенням суду. Так само він не заперечує і придбання на своє ім`я квартири АДРЕСА_1 , вартість якого відповідно до договору купівлі-продажу складає 150 000 гривень. Проте вважає, що вказана квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з того, що вона була придбана виключно за кошти, подаровані позивачу його матір`ю ОСОБА_7 , а не за спільні кошти з ОСОБА_1 Це підтверджується тими фактами, що за час знайомства та перебування в шлюбі, ОСОБА_1 ніде не працювала, не мала будь-якого доходу, майна, та проживала з ОСОБА_2 і його матір`ю в її квартирі. Одночасно, на час перебування в шлюбі, ОСОБА_2 також мав незначні доходи від здійснюваної діяльності, тому придбати спірну квартиру за кошти сімейного бюджету він не міг. ОСОБА_7 (матір позивача) продала належні їй дві земельні ділянки і квартиру. Частину отриманих від продажу грошових коштів подарувала синові - ОСОБА_2 для придбання житла. Саме за ці грошові кошти і була придбана спірна квартира АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджується договорами купівлі- продажу.

ОСОБА_1 подала відзив на зустрічну позовну заяву, в якій вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . Щодо придбання спірної квартири за сумісні кошти подружжя ОСОБА_2 в зустрічній позовній заяві зазначає, що спірна квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з того, що вона була придбана виключно за кошти, подаровані ОСОБА_2 його матір`ю ОСОБА_7 , а не за спільні кошти з ОСОБА_1 . На підтвердження цього ОСОБА_2 надає 3 договори купівлі-продажу між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Однак, з аналізу цих договорів випливає, що правочини з продажу житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 та двох земельних ділянок, які знаходяться за цією ж адресою, площами відповідно 0,438 га та 0,1500 га, ОСОБА_7 уклала 12 квітня 2017 року, тобто вже після придбання сторонами 07 квітня 2017 року спірної квартири. Заслуговує на увагу і той факт, що у вищевказаному договорі купівлі-продажу квартири від 07.04.2017, прямо зазначено, що квартира придбана в період шлюбу за сумісні кошти подружжя. Більше того, в позовній заяві ОСОБА_2 про розірвання шлюбу від 08.04.2019 ОСОБА_2 зазначає, що спору про майно сторони не мають. Також, в уточненій зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 зазначає, що на час знайомства та перебування у шлюбі, ОСОБА_1 ніде не працювала, не мала будь-якого доходу та майна. Однак, вона мала свої власні накопичення, які вирішила витратити на купівлю квартири, бо у ОСОБА_2 не було потрібної суми. Все вищенаведене доводить, що спірна квартира придбана ними в період шлюбу за сумісні кошти подружжя для забезпечення себе та дітей належним житлом.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді від 24 червня 2019 року позовну заяву було залишено без руху.

03 липня 2019 року позивачем усунені недоліки позовної заяви.

16 липня 2019 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача було постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено підготовче засідання на 10 год 00 хв 28 серпня 2019 року. Направлено відповідачеві копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Запропоновано відповідачу подати до суду відзив на позов в строк до 26 серпня 2019 року.

28 серпня 2019 року ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову.

30 серпня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково. В порядку забезпечення позову заборони відчуження та/або передавання в заставу, або інше обтяження нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_3 .

10 вересня 2019 року поновлено ОСОБА_2 строк для подання зустрічної позовної заяви. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності залишено без руху. Повідомлено ОСОБА_2 про необхідність виправити зазначені недоліки зустрічної позовної заяви та надати строк десять днів з дня отримання ним ухвали для їх усунення.

23 вересня 2019 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Закрито підготовче провадження. Призначено справу до судового розгляду по суті на 09 год 30 хв 04 жовтня 2019 року в залі судових засідань №2 приміщення Дергачівського районного суду Харківської області.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позов, просила його задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову з підстав, які зазначені у поданих нею заявах по суті.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Ліпчанський В.В. просив відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов з підстав, які зазначені у поданих ним заявах по суті.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, 09 квітня 2015 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , про що зроблено відповідний актовий запис №18, прізвище дружини після реєстрації шлюбу: ОСОБА_9 .

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками є: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_1 .

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , її батьками є: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 07.04.2017, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Пугачовою І.В. за реєстровим номером 552, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 .

Мотиви суду.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовів з таких підстав.

Згідно ст.3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя, при цьому укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Судом встановлено, що сторони з 09 квітня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення суду розірвано.

Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Указані правові позиції висловлені Верховним Судом України у постановах від 01 липня 2015 року (справа №6-612цс15), від 25 листопада 2015 року (справа №6-2333цс15), від 16 грудня 2015 року (справа №6-2641цс15), від 07 вересня 2016 року (справа №6-801цс16).

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом (ст.71 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Згідно з ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З обставин справи вбачається, що це спірне майно, придбане під час перебування в зареєстрованому шлюбі, тобто набуте ними за спільні кошти, тому це майно є їх спільною сумісною власністю і підлягає розподілу, оскільки кожна із сторін відповідно до ст.ст. 368, 372 ЦК України має право на частину від спільного майна, а державна реєстрація права власності за одним із подружжя порушує законні права та інтереси іншого, як співвласника такого майна.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11 (далі - Постанова), встановлено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший).

Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України.

За таких обставин, суд виходить з того, що спірне майно, а саме квартира АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , є спільною власністю сторін.

Оскільки вказане вище майно набуто сторонами під час проживання сторін однією сім`єю, є об`єктом спільної сумісної власності сторін, відтак може бути поділено між сторонами в судовому порядку на засадах рівності часток кожного із сторін.

Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Також, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів: (п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011, заява №21037/05; п.53 Рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_3 проти України» від 15.10.2010, заява №38683/06; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015, заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013, заява №12167/04).

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги посилання представника відповідача на те, що кошти для придбання квартири належали особисто ОСОБА_2 , оскільки відповідачем не доведено та надано суду належних та допустимих доказів, які підтверджували б факт дарування відповідачу зазначених коштів.

ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів для застосування судом ч. 3 ст. 70 СК України для збільшення її частки.

Також ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження перешкоджання ОСОБА_2 у користуванні нею спірною квартирою, тому у суду відсутні правові підстави для задоволення позову в частині надання їй одного екземпляру ключів від замків вхідних дверей квартири.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Письмової угоди між ОСОБА_2 та його матір`ю ОСОБА_7 про дарування грошових коштів суду не надано.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, відсутні правові підстави для визнання коштів, які були використані для придбання спірної квартири, особистими коштами ОСОБА_2 та у зв`язку з цим визнати те, що спірна квартира придбана за кошти, які належали особисто відповідачу.

Також суд відмічає наступне.

Матір ОСОБА_2 - ОСОБА_7 здійснила відчуження житлового будинку та двох земельних ділянок 12 квітня 2017 року, спірна квартира була придбана 07 квітня 2017 року, тобто до вчинення правочинів ОСОБА_7 .

Відповідно до п. 1.8 договору купівлі-продажу квартири від 07.04.2017, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Пугачовою І.В. за реєстровим номером 552, дружина покупця ОСОБА_2 - ОСОБА_1 подала нотаріусу письмову заяву про згоду своєму чоловіку «придбати на суму та на умовах за його розсудом на сумісні гроші вищезазначену квартиру».

Отже, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовів та визнання за кожним права власності на Ѕ частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 .

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до абз.1 ч.6 ст.259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Згідно п.15.5 ч.1 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 83, 89, 200, 206, 258, 259, 263-265, 268, 351, 352, 354, пунктами 8, 15.5 ч. 1 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 .

В іншій частині позову відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 .

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Повне судове рішення складено 15 жовтня 2019 року.

Суддя Є. А. Болибок