РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючої судді Кучиної Н.Г.

з участю секретаря судового засідання - Ющук О.С.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4»ї Дмитрівни про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_4»ї Дмитрівни про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком.

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 06 лютого 2017 року було задоволено позовну заяву ОСОБА_3 та визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Марусі Чурай, 8-а.

10 вересня 2018 року ухвалою Рівненського міського суду заочне рішення від 06 лютого 2017 року у цивільній справі № 569/17013/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Позовна заява мотивована тим, що з 24 вересня 2008 року ОСОБА_3 на праві власності належить домоволодіння, яке знаходиться за адресою м.Рівне, вул. Марусі Чурай, 8-а.

У будинковолодінні зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4

ОСОБА_4 вже більше ніж рік не проживає за місцем своєї реєстрації, речей, які їй належать в будинку не має, кореспонденція на адресу реєстрації вже давно не надходить. Ніякої участі в утриманні домоволодіння вона не бере, інших домовленостей між позивачкою та відповідачем про збереження права користування житловим приміщенням не має.

Перешкод в користуванні жилим приміщенням ОСОБА_3 для ОСОБА_4 не чинила. Відповідач добровільно визначила собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користується понад рік без поважних причин.

Просить ОСОБА_4»ю Дмитрівну визнати такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: м.Рівне, вул. М.Чурай, 8-а.

У відзиві проти позову, поданому до суду в листопаді 2018 року представник відповідача адвокат ОСОБА_2 вказав, що починаючи з грудня 2015 року по даний час бабуся його довірительки ОСОБА_3 разом з татом ОСОБА_5 не давали ОСОБА_4 змоги потрапити проживати в будинку по вул. Марусі Чурай, б. 8А, де вона прописана, фактично вигнали ОСОБА_4, шляхом зміни замків на вхідних дверях та погроз в її сторону. Після того ОСОБА_4 була змушена перейти проживати на орендовані квартири. Його довірителька неодноразово зявлялася за місцем своєї реєстрації з метою потрапити в будинок та налагодити стосунки з бабусею, тому що це основне місце її помешкання, однак її туди не пустили. Також, факт перешкоджання в користуванні вказаним житлом підтверджується відповідними зверненнями в правоохоронні органи та Службу у справах дітей. Все це в сукупності свідчить про серйозну причину відсутності його довірительки, яка була позбавлена можливості проживати у будинку за адресою: м. Рівне, вул. Марусі Чурай, 8-а. в спірний період із поважної причини відсутності за місцем реєстрації, яка є підставою для збереження за відповідачкою житлового приміщення. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, з підстав, викладених у позовній заяві та просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві та просить відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до таких висновків.

Предметом даного позову являється захист прав власності на житло, яке знаходиться у приватній власності позивача і це регулюються цивільним законодавством.

З встановлених обставин випливають правовідносини між членими сім"ї, а саме бабусею та онукою, які користуються зазначеним житлом.

Таким чином, дані до встановлених правовідносин необхідно застосовувати цивільне законодавство, що регулює питання користування житлом членів сім"ї власника житла, яке знаходиться у приватній власності позивача.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину ВКР № 741737 р№ 1-2138 від 15.08.2008 року належить на праві приватної власності домоволодіння за адресою м.Рівне, вул. М.Чурай, 8-а (а.с. 4).

З довідки про склад сім»ї слідує, що у вказаному домоволодінні зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4»я Дмитрівна (а.с.5).

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд виходить з того, що вичерпного переліку поважних причин відсутності, житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справита правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім'ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до матеріалів справи відповідач проживала у будинку позивача, у встановленому законом порядку вселилася туди як член сім'ї, набула права користування житловим приміщенням та зареєструвала своє місце проживання.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв'язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, суду показали, що зі слів позивача ім відомо, що ОСОБА_4 у будинку не проживає та не приходить до бабусі.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні суду показала, що вона є матір"ю ОСОБА_4 та підтвердила, той факт, що її доньці позивачка разом з її татом ОСОБА_5 не дають змоги потрапити в будинок за місцем її прописки, шляхом зміни замків на вхідних дверях.

З оглянутих в судовому засіданні заяв, зокрема заяви в Рівненський ВП ГУНП у Рівненській області від 23.03.2016 року та заяви в Службу у справах дітей від 25.03.2016 року вбачається факт перешкоджання в користуванні відповідачу в будинку за адресою: м. Рівне, вул. Марусі Чурай, б. 8А.

Отже, доказів того, що відповідач добровільно, без поважних причин вибула на інше місце проживання матеріали справи не містять та судом в ході розгляду справи не здобуто.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів, оскільки в судовому засіданні було встановлено матеріалами справи та показами свідків, що відповідачка не проживала в спірній квартирі з вимушених причин.

Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач не проживає у належному позивачу помешканні тимчасово з поважних причин, а тому законні підстави для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі, відсутні.

На підставі вищевикладеного суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4, у зв'язку з тим, що у відповідача іншого постійного житла не має, зв'язок з житлом вона не втрачала, оскільки періодично зявлялася за місцем своєї реєстрації з метою потрапити в будинок та налагодити стосунки з бабусею, однак її туди не пускали.

Не проживання відповідачки, з вимушених для неї обставин не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги, є не обґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.258,259,264,265,268,273,352,354, ЦПК України, суд,

В И Р I Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4»ї Дмитрівни про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо або через Рівненський міський суд в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач ОСОБА_3, адреса проживання: Рівне, вул. Марусі Чурай, 8-а

Відповідач - ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_1, м.Рівне, вул. Дворецька, 170.

Повний текст рішення складений 14 лютого 2019 року

Суддя Н.Г. Кучина