Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 347/1292/16-ц

провадження № 61-12252св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2017 року у складі судді Сабадаха Б. В. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 травня 2017 року у складі суддів: Малєєва А. Ю., Матківського Р. Й., Ясеновенко Л. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_1,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Зазначала, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 05 жовтня 1996 року до 12 серпня 2013 року. Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 02 серпня 2013 року, яке набрало законної сили 12 серпня 2013 року, шлюб між ними розірвано. В період шлюбу за спільні з відповідачем кошти набуто нерухоме майно, а саме: на підставі договору купівлі-продажу № 2746 від 17 листопада 2010 року придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 30,6 кв. м. На підставі свідоцтва про придбання об'єктів нерухомого майна з прилюдних торгів, посвідченого нотаріально 16 листопада 2011 року, вони набули права власності квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 37,3 кв. м. Посилаючись на те, що зазначені квартири є об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, просила задовольнити позов.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2017 року позов задоволено. Виділено у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 30,6 кв. м, вартістю 13 770грн. Виділено у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 37,3 кв. м, вартістю 45 210 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що спірні квартири придбано у шлюбі сторін, а твердження відповідача про те, що він не проживав з ОСОБА_2 з 2002 року, не знайшло свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки відповідно до довідки виконкому Вижницької міської ради за місцем реєстрації ОСОБА_1 не проживає. Також в матеріалах справи відсутні докази фактичного припинення шлюбних відносин з позивачем та проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з іншою жінкою. Окрім того, твердження відповідача про те, що тільки з нього стягуються кошти для погашення позики, яка була надана для придбання квартир АДРЕСА_1, суд не бере до уваги, оскільки в матеріалах справи також відсутні докази того, що одержані кошти використано саме на придбання квартир, які є предметом позову.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що згідно рішення суду шлюб між сторонами розірвано 02 серпня 2013 і в рішенні суду констатовано, що вони спільно не проживають з січня 2013 року. Отже, майно придбане сторонами у період шлюбу. Заявник посилався на те, що кошти для придбання спірного майна є його особистими - він позичав їх у ОСОБА_3, обґрунтовуючи це рішенням суду від 19 лютого 2014 року, яке має преюдиційне значення. Вказав, що позивач відмовилась визнавати борг відповідача перед ОСОБА_3 і це констатовано у рішенні. Разом з тим, позивач не зверталась до суду з позовом про визнання цих договорів недійсними і вони є чинними. Рішенням суду від 19 лютого 2014 року, на яке посилався апелянт, встановлено, що позики надавались для потреб сім'ї з метою купівлі квартир. Отже, спірне майно придбане під час шлюбу, за рахунок позик відповідача, які він брав у ОСОБА_3 для потреб сім'ї (придбання спірних квартир), і тому це майно є спільною сумісною власністю подружжя відповідно до статті 60 СК України.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1)Доводи особа, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2014 року із нього стягнуто заборгованість за договором позики, при цьому у стягненні боргу із ОСОБА_2 відмовлено. Разом з тим, у цій справі суди визнали спільною сумісною власністю подружжя майно, придбане за рахунок вищезазначених позик. Крім того, на спірне майно накладено в арешт в порядку забезпечення позову ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики; ОСОБА_3 не залучено до участі у справі. Крім того, суд поділив майно без дослідження його дійсної ринкової вартості.

РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

05 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Суди установили, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 жовтня 1996 року. Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 02 серпня 2013 року, яке набрало законної сили 12 серпня 2013 року, шлюб між ними розірвано.

19 грудня 2011 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва, виданого за результатами проведення аукціону.

08 лютого 2011 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 17 листопада 2010 року.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики встановлено, що 12 листопада 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за яким ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 у позику 28 тис. грн зі строком повернення до 12 листопада 2012 року. Позика надана для потреб сім'ї з метою купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_1, про що свідчить відповідна розписка ОСОБА_1 22 липня 2011 року між ними укладено договір позики, за яким ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 позику в розмірі 75 тис. грн зі строком повернення 22 липня 2013 року для розширення житлової площі та придбання додаткової квартири за адресою: АДРЕСА_2. Укладення договорів позики підтверджується розписками ОСОБА_1 від 12 листопада 2010 року та від 22 липня 2011 року.

Відповідно до положень частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Враховуючи встановлені рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2014 року обставини, що не підлягають доказуванню в силу вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України, колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що джерелом придбання квартир АДРЕСА_1 є позика за договорами від 12 листопада 2010 року та від 22 липня 2011 року, укладеними в інтересах сім'ї.

Докази на спростування презумпції спільності майна, набутого у шлюбі, ОСОБА_1 не надав, а висновки суду у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики про неможливість солідарного стягнення боргу із ОСОБА_2 у зв'язку з відсутністю її письмової згоди на укладення цих договорів чоловіком як правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду у цій справі (частина сьома статті 82 ЦПК України).

ОСОБА_1 не оскаржив рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2014 року з підстав неправильного застосування статті 65 СК України, а тому доводи касаційної скарги про те, що рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2014 року із нього стягнуто заборгованість за договором позики, а тому спірне майно є його особистою власністю, є необґрунтованими.

Перебування спірного майна під арештом в порядку забезпечення позову ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики не є перешкодою у поділі спільного майна подружжя, оскільки дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у зв'язку з чим ОСОБА_2 має право на виділ свої частки з цієї власності, тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

Юридичну природу договорів позики кваліфіковано у рішенні Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2014 року, а тому відсутня необхідність у залученні до участі у справі про поділ майна подружжя

ОСОБА_3 з метою надання додаткових пояснень щодо цих правочинів.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд поділив майно без дослідження його дійсної ринкової вартості, не становлять підставу скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки за змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (диспозитивність цивільного судочинства).

Клопотання щодо проведення судової будівельно-технічної експертизи сторони не заявляли, а тому суд позбавлений можливості вирішити питання щодо її призначення за власною ініціативою.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не впливають на законність судових рішень, оскаржувані судові рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик