Провадження № 2/344/2182/19
У Х В А Л А

14 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області Бородовський С.О., розглянувши заяву про забезпечення позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,-

встановив:

адвокати позивача подали заяву про забезпечення позову шляхом арешту квартири за адресою АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 00), з тих підстав, що відповідачка ухиляється від виконання договору позики, а також, що позивачу вкотре стало відомо про те, що відповідачка має намір відчужити вказану квартиру, що в подальшому може суттєво вплинути на виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або імя (прізвище, імя та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів звязку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову (ст. 151 ЦПК України).

Отже обов?язком позивача є доведення правових підстав його заяви про забезпечення позову. При цьому наявність чи відсутність у відповідача майна або грошових коштів в певний момент часу, до ухвалення судового рішення, не є однозначним доказом неможливості виконання судового рішення добровільно відповідачем або в примусовому порядку.

Так спір між сторонами виник з приводу повернення позики від 2017 року. В заяві про забезпечення позову вказано, що відповідачка придбала квартиру в 2014 році.

Отже на час надання позики відповідна квартира вже перебувала у власності відповідачки, однак доказу про те, що нею забезпечено вимогу за договором позики позивач та його адвокати суду не надали.

Таким чином на час вчинення правочину щодо позики позивач не пов?язував її повернення із переданням йому іпотеки, не передбачав він і необхідності перебування у власності відповідачки її квартири на час можливого виконання судового рішення або за результатами можливого судового спору між сторонами.

Крім цього предметом даного спору саме позивачем визначено взаємні права і обов?язки сторін за договором позики, а не спір сторін щодо відповідної нерухомої речі.

При цьому, відповідно до ст. 30 ЦПК України, спори сторін щодо нерухомих речей розглядаються судами за правилами виключної підсудності.

В заяві сторони позивача про забезпечення позову вказано, що позивачу вкотре стало відомо про намір відповідачки відчужити її квартиру. Однак реалізація відповідачкою будь-яких її прав щодо будь-яких її речей, права і обов?язки щодо яких не входять до предмету даного спору, не належить до компетенції даного суду, оскільки відповідно до принципу диспозитивності, що розміщений в ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так само сама по собі можливість відчуження відповідачкою квартири не є обставиною того, що воно здійснюється виключно з метою уникнення цивільно-правової відповідальності, оскільки відчуження майна за відплатним договором передбачає передання відповідачці грошових коштів або іншого майна, а відчуження власником майна за безвідплатним договором є реалізацією його дискреційного права на розпорядження майном.

Однак у разі вчинення правочину щодо іпотеки нерухомого майна набуття майна іншим власником не припиняє іпотеку.

Тому у разі, якщо б позивач на час вчинення позики, передбачав необхідність забезпечення позики іпотекою, то на час виникнення спору щодо виконання обов?язку з повернення позики у нього були б правові підстави пов?язувати зобов?язання відповідачки перед ним з її речовими правами на нерухоме майно.

Так позика може бути бланкетною саме внаслідок дій кредитора. Договір позики належить до реальних договорів та є укладеним з моменту передання речі кредитором.

Тому відсутність матеріально-правового зв?язку між позикою і речовими правами відповідачки є безпосереднім наслідком дій позивача. При цьому позивач та його адвокати не надали суду доказу того, що позика не перевищує вартості квартири відповідачки.

Важливо особливо зазначити, що позивач та його адвокати не вказали в їх клопотанні на передання ними зустрічного забезпечення для доведення обставини відсутності наміру щодо зловживання процесуальними правами.

Позику надано до 31/12/2017 року, а позов подано 21/12/2018 року. Отже тільки зі спливом 350 днів позивач пред?явив даний позов.

Однак відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позивачем та його адвокатами не надано суду інформацію щодо того, що у вказаний період часу позивач передбачав обставини, які істотно ускладнюють чи унеможливлюють виконання рішення суду, не зазначено ними і про побоювання щодо ефективного захисту з урахуванням вказаного проміжку часу.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Разом з цим сторони спору та їх представники повинні враховувати, що в п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засадам цивільного судочинства передбачено неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Заява мотивована тим, що не вжиття заходів забезпечення позову в подальшому може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та унеможливить звернення стягнення на майно. Однак, позивачем не наведено жодних обставин, що відповідачка не має наміру виконувати зобовязання за договором позики та вживає заходи щодо унеможливлення звернення стягнення на майно. Крім цього, позивачем взагалі не зазначено вартість майна, на яке сторона позивача просить накласти арешт.

Тобто саме позивач позбавив суд можливості оцінити усі обставини, що підлягають врахуванню під час забезпечення позову за рахунок обмеження речових прав на житло, права власності на речі, права на які безпосередньо не складають предмет спору.

В ст. 150 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів сторін. Однак позивачем не вказано на наявність спору щодо нерухомості відповідачки.

В ч. 3 ст. 150 ЦПК України вказано, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Зазначеної співмірності позивачем та його адвокатами не доведено.

Таким чином, заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на: майно, а саме: на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 384 від 27.03.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 00) - не є співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Задоволенням заяви адвокатів позивача про забезпечення позову суд фактично вийде за межі підстав і предмету спору та підстав забезпечення позову, передбачених частиною 2 статті 149 ЦПК України, що є неприпустимо.

Тому заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення.

Відповідно до зазначеного, суд, -

постановив:

в заяві про накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_3, що належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 384 від 27.03.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 00) - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Ухвалу може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя С.О. Бородовський