Провадження № 2/638/1863/19
18 лютого 2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Семіряд І.В.,
за участю секретаря Романової О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,-
07.11.2018 позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користування власністю.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. Близько трьох років тому відповідач, який не є членом її родини, увійшов у довіру, познайомившись у період коли на сході України почались бойові дії, сказав, що він втік з окупованої території , йому ніде жити, він потребує допомоги та попросив його прописати у належній квартирі. При цьому ОСОБА_2 завірив її, що коли знайде роботу, буде сплачувати частину комунальних платежів. Однак відповідач зник, комунальні не сплачує. Позивач змушене нести тягар сплати комунальних послуг самостійно. У звязку з чим позивач просить задовольнити позовні вимоги.
Позивач звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач у судове засідання не зявилась, про день та час слухання справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не сповістила.
Третя особа у судове засідання не зявилась, про день та час слухання справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не сповістили.
Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи приходить до наступного:
Приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартир и94 у будинку 41 по вул. Шатилівській у м. Харкові(а.с.6,7,8).
Статтею 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України гарантовано непорушність права власності.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб вбачається, що за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано ОСОБА_2 (а.с.10).
З акту, складеного ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 31.10.2018 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).
Як випливає з позовної заяви позивач просить захистити її право як власника відповідно до статті 391 ЦК України, окрім того, судом встановлено, що відповідач тривалий час не мешкає у квартирі, натомість реєстрація відповідача перешкоджає позивачу у користуванні її нерухомим майном, більш того позивач змушений нести тягар сплати комунальних послуг в тому числі і за відповідача.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
З правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 вбачається, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які тривалий час не мешкають у квартирі, усунення порушень свого права власності у будь-який час, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.
Разом з тим, відповідно до частини першої ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином відсутні підстави задоволення позовних вимог у частині зняття з реєстрації, оскільки наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідно до вищезазначеного закону є підставою для зняття особи з реєстрації.
На підставі викладеного і керуючись ст. 321,383,391 ЦК України,ст.ст. 12, 19, 81, 133, 141, 264, 265, 279,280 ЦПК України, ст.ст. 150 Житлового Кодексу України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_3) таким, що втратив право користування квартирою 94 по вулиці Шатилівській, 41 у м. Харкові.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Семіряд