Номер провадження: 22-ц/813/360/19
Номер справи місцевого суду: 520/6935/17
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Фабіжевській Т.С.,

за участю: представника відповідача Головного Управління національної поліції

в Одеській області - Федчик Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2018 року за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6 до Головного Управління національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідування, -

В С Т А Н О В И В:

14 червня 2017 року ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до Головного Управління національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідування.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що слідчим відділом Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування за матеріалами кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР №00003846 від 18 вересня 2014 року за ознаками ч. 1 ст. 358 КК України.

Потерпілою по справі визнана ОСОБА_7. В межах кримінального провадження ОСОБА_9 (чоловік ОСОБА_7.) 02 червня 2017 року надав до Київського ВП в м.Одесі заяву про скоєне відносно нього кримінальне правопорушення за ознаками ч. 4 ст. 358 КК України.

За заявою ОСОБА_6 Київський ВП в м. Одесі будь-яких дій не вчинив та 06 червня 2017 року перенаправив заяву до ОСОБА_10.

07 червня 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність посадових осіб Київського ВП щодо не внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення. Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 12 червня 2017 року по справі за №520/6591/17 скаргу ОСОБА_6 на бездіяльність посадових осіб Київського ВП задоволено. Визнано бездіяльність посадових осіб слідчого відділу Київського ВП в м. Одесі, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання 02.06.2017 року заяви про вчинення кримінального правопорушення і зобов'язано посадових осіб СВ Київського ВП в м. Одесі внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою ОСОБА_6 від 02.06.2017 року.

Позивачі стверджують, що до сьогодні посадовими особами слідчого відділу Київського ВП в м. Одесі відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою ОСОБА_6 від 02 червня 2017 року не внесені. Позивачі зазначають, що їх права на захист від скоєного кримінального правопорушення порушені бездіяльністю посадових осіб СВ Київського ВП в м. Одесі, що завдало їм моральну шкоду, яка полягає у психологічних переживаннях, що позивачі переносять у зв'язку з відкритим ігноруванням посадовими особами слідчого відділу своїх службових обов'язків.

На підставі зазначеного позивачі звернулись до суду із позовною заявою та просили суд задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі.

Представники Головного Управління національної поліції в Одеській області і Державної казначейської служби України до суду не з'явились, про час та місце слухання справи були сповіщені належним чином, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. До матеріалів справи надані відзиви на позов, в яких представники відповідачів посилаються на безпідставність та недоведеність позовних вимог.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2018 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції позивачі ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, а також представник Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області не з'явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать поштові повідомлення про отримання ними судових повісток. Крім того, від позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка належним чином повідомлених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами, діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 цього Кодексу).

Як зазначено у статті 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Частиною 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У п. 3 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Верховний Суд України роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У п. 9 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Верховний Суд України роз'яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Судом першої інстанції встановлено, що слідчим відділом Київського ВП у м. Одесі Головного Управління національної поліції в Одеській області проводиться досудове розслідування за матеріалами кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00003846 від 18 вересня 2014 року за ознаками ч. 1 ст. 358 КК України. Потерпілої по справі визнана позивачка ОСОБА_7.

В межах кримінального провадження позивач ОСОБА_6, чоловік ОСОБА_7, 02 червня 2017 року надав до Київського ВП у м. Одесі заяву про скоєння відносного нього кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 4 ст. 358 КК України. В заяві ОСОБА_6 виклав вимоги внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у відношенні ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає в АДРЕСА_1, за дії, які мають ознаки злочину, передбачену ч. 4 ст. 358 КК України; надати йому, заявникові, витяг до ЄРДР.

За заявою ОСОБА_6 Київський ВП у м. Одесі будь-яких дій не вчинив та 06 червня 2017 року направив заяву до ОСОБА_10

07 червня 2017 року позивач ОСОБА_6 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність посадових осіб Київського ВП щодо невнесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення. Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси Чаплицького В.В. від 12 червня 2007 року по справі №520/659/17 скаргу ОСОБА_6 задоволено. Суд визнав бездіяльність посадових осіб слідчого відділу Київського ВП в м. Одесі, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання 02 червня 2017 року заяви про вчинення кримінального правопорушення і зобов'язано посадових осіб СВ Київського ВП в м. Одесі внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою ОСОБА_6 від 02 червня 2017 року.

Позивачі стверджують, що до теперішнього часу посадовими особами СВ Київського ВП в м. Одесі відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою ОСОБА_6 від 02.06.2017 року не внесені.

В позовній заяві позивачі зазначають, що їх права на захист від скоєного кримінального правопорушення порушені бездіяльністю посадових осіб СВ Київського ВП у м. Одесі, що завдає їм моральну шкоду, яка полягає у психологічних переживаннях, які позивачі переносять у зв'язку з відкритим ігноруванням посадовими особами слідчого відділу обов'язків. Розмір спричиненої їм моральної шкоди кожен з позивачів визначив у 5 000 гривень.

На обґрунтування своїх вимог позивачі надали копії ухвал слідчих суддів Київського районного суду м. Одеси про визнання протиправною бездіяльності посадових осіб СВ Київського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області у кримінальному провадженні №0000122 щодо розгляду клопотань потерпілої ОСОБА_7 та клопотань ОСОБА_6.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачами ОСОБА_6, ОСОБА_8 і ОСОБА_7 не доведено належним чином, кому з позивачів якою саме бездіяльністю посадових осіб СВ Київського ВП спричинена моральна шкода, в чому полягає моральна шкода для кожного позивача, з яких міркувань виходив кожен позивач, визначаючи розмір моральної шкоди, до позову не надані належні докази на підтвердження розміру моральної шкоди.

Посилання позивача ОСОБА_12 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно відмовлено у задоволенні позову, не приймаються до уваги за таких підстав.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачі були зобов'язані довести в судовому засіданні ті обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог, а саме, те, що протиправною бездіяльністю посадових осіб СВ Київського ВП кожному з них завдано моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., а відповідачі - ті обставини, на які вони посилалися як на заперечення проти позову.

У правовому висновку, висловленому Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-440цс16, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини, роз'яснено, що за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті: така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі №521/10640/15-ц, провадження №61-1116св18 та від 21 лютого 2018 року у справі №522/22008/15-ц, провадження №61-3462св18 по спорам про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконний дій (бездіяльності) органів досудового розслідування та прокуратури також дійшли наступних висновків, а саме, за відсутності умов для застосування частини першої статті 1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК).

У п. 5 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Верховний Суд України роз'яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналізуючи зазначені норми цивільного процесуального законодавства, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, вищезазначені обставини справи, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що в порушення вказаних принципів цивільного процесу позивачами не надано будь-яких безспірних доказів на підтвердження того, що внаслідок дій посадових осіб СВ Київського ВП, кожному з них завдана моральна шкода, яка полягає у психологічних стражданнях, яких вони зазнали у зв'язку з порушенням їх прав та з яких міркувань вони виходили, визначаючи розмір моральної шкоди, на відшкодування кожному з них.

За таких підстав, суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно з'ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV від 23.02.2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв'язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає.

В зв'язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 15 лютого 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко