Постанова

Іменем України

23 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 264/2773/16-ц

провадження № 61-8249св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Маріуполі Донецької області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_1 та Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Маріуполі Донецької областіна рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 серпня 2016 року у складі судді Кузнецова Д. В. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 18 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Сороки Г. П., Гаврилової Г. Л., Лопатіної М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Маріуполі Донецької області

(далі - Фонд) про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 10 квітня 1998 року по 20 жовтня

2003 року перебувала у трудових відносинах з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на посаді дробильника 4 розряду. Під час виконання трудових обов`язків

02 травня 2003 року з нею стався нещасний випадок, в результаті чого вона отримала травматичне розтрощення I-II пальців лівої стопи, рвано-забійну рану тильної поверхні лівої стопи, забій стопи. На лікарняному перебувала майже чотири місяці, після чого встановлено 15 % втрати професійної працездатності.

Внаслідок трудового каліцтва їй заподіяна моральна шкода, яка полягає у психологічних стражданнях, сильних душевних хвилюваннях, проблемах зі сном, дратівливості, загальної слабкості, фізичному болі. Заподіяну моральну шкоду оцінює в 20 000,00 грн, яку просить стягнути з Фонду на підставі статей 21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на момент трудового каліцтва за станом на 2003 рік.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 серпня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Маріуполі Донецької області на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Маріуполі Донецької області на користь держави судовий збір в сумі 137,80 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що пошкодженням здоров`я внаслідок травми ноги позивачці завдано моральну шкоду, яка обумовлена душевними та фізичними стражданнями з приводу ушкодження здоров`я, погіршенням життєвих умов та фізіологічних здібностей організму, що потребує від неї додаткових зусиль для організації свого життя та призвело до зміни звичного образу життя. Одночасно після настання нещасного випадку позивачка продовжувала працювати на підприємстві, не була відлучена від суспільно-корисної діяльності та можливості реалізувати себе в професійній сфері.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, керуючись принципами поміркованості, розумності та справедливості, ураховуючи обставини справи, характер та обсяг моральних страждань, яких позивачка зазнала у зв`язку з отриманою травмою на виробництві й подальшим встановленням втрати професійної працездатності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що у грошовому виражені компенсація відшкодування моральної шкоди становить 5 000,00 грн та підлягає відшкодуванню за рахунок Фонду на підставі положень частини першої статті 21, частини третьої статті 28, частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на січень 2003 року.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 18 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві а професійних захворювань України в місті Маріуполі Донецької області відхилено.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 серпня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційні скарги ОСОБА_1 та відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві а професійних захворювань України в місті Маріуполі Донецької області, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг:

01 листопада 2016 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду Донецької області від 18 жовтня 2016 року, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не встановив мінімального розміру компенсації, не оцінив глибину страждань позивача та належним чином не визначився із розміром моральної шкоди, завданої позивачу втратою професійної працездатності.

04 листопада 2016 року Фонд через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 серпня 2016 року ухвалу апеляційного суду Донецької області від 18 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Аргументи касаційної скарги Фонду зводяться до того, що суд не застосував закон, який діяв на час прийняття рішення по справі, та зробив висновок, що відділення Фонду є належним відповідачем по справі (винною особою, володарем джерела підвищеної небезпеки, не може нести відповідальність). Суд першої інстанції не врахував, що травма на виробництві виникла внаслідок вини позивача. Крім того, 5 000,00 грн в рахунок моральної шкоди значно завищені, та призводять до нецільового витрачання коштів, бюджет якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційних скарг та матеріалів справи:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від

18 жовтня 2016 року у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області.

У грудні 2016 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 січня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в міста Маріуполі Донецької області на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 18 жовтня 2016 року у даній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_1 у період з 10 квітня 1998 року по 20 жовтня 2003 року працювала на підприємстві ВАТ «ММК ім. Ілліча» дробильником 4 розряду.

02 травня 2003 року в цеху виробництва вогнетривів стався нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, в результаті якого дробильник 4 розряду ОСОБА_1 отримала травму ноги, а саме травматичне розтрощення I-II пальців лівої стопи, рвано-забійну рану тильної поверхні лівої стопи, забій стопи. Причиною нещасного випадку згідно з актом розслідування є порушення інструкції з охорони праці для дробильника і відсутність огорожі барабана живильника коксу. Особами, дії яких привели до нещасного випадку, та які допустили порушення нормативних актів з питань охорони праці - є ОСОБА_1 , яка порушила правила пункту 3.3.1 інструкції з охорони праці, та ОСОБА_2 змінний майстер, який не забезпечив утримання обладнання в безпечному стані. За результатами розслідування було складено акти по формі Н-5, Н-1.

Згідно довідки обласного центру МСЕК № 034946 від 29 серпня 2003 року позивачці первинно було встановлено з 27 серпня 2003 року 15 % втрати професійної працездатності. На строк до 29 серпня 2004 року.

Повторно згідно довідки Міжрайонної спеціалізованої травматологічної МСЕК № 124544 від 15 вересня 2004 року позивачці встановлено 15 % втрати професійної працездатності безстроково.

Згідно з протоколом засідання комісії з питань охорони праці

ПАТ «ММК ім. Ілліча» від 10 жовтня 2003 року на підприємстві були розглянуті матеріали розслідування нещасного випадку, що відбулось з працівником ОСОБА_1 , яка також допустила порушення законодавства та нормативних документів з охорони праці, та прийнято рішення про зниження одноразової допомоги з травмування дробильнику ЦПО ОСОБА_1 на 0,0001 %.

У зв`язку з стійкою втратою професійної працездатності Фондом позивачці були призначені щомісячні страхові виплати. Компенсація моральної шкоди позивачці не виплачувалась, що не оспорювалось сторонами.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Згідно з частинами першою та п?ятою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами першою та другою статті 153 КЗпП України визначено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Разом з тим, відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон 1105-XIV) у редакції, чинній до 20 березня 2007 року, у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Положеннями пункту 1, абзацу 3 пункту 5, пункту 9, абзацу 3 пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V, який набрав чинності 20 березня 2007 року, скасовано право застрахованих громадян, які є потерпілими на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV.

Проте Конституційний Суд України вважає, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 2371 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) (абзац 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року).

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини 2 та 3 статті 5 ЦК України).

Отже, у світлі рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року Закон № 717-V не встановлював ретроспективно обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, Законом № 1105-ХІV.

Тобто спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Частинами першою, третьою статті 28 Закону № 1105-ХІV у редакції, чинній на час встановлення позивачці висновком МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду.

Відповідно до статті 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року

№ 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Пунктом 27 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як зазначено у пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Молдавська проти України» (заява № 43464/18), застосований судом закон не повинен містити жодного положення, яке могло б ввести в оману заявника щодо його чинності та релевантності до відповідних правовідносин, а тому обмеження щодо реалізації відповідних прав скаржника було передбачуваним і обґрунтованим

Аналізуючи поняття «якість закону» ЄСПЛ у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» (заява № 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Також, ЄСПЛ зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11,

§ 123).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Отже, колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для визнання належним відповідачем у даній справі саме Фонд, оскільки право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату професійної працездатності ОСОБА_1 , виникло у 2003 році, тобто під час дії Закону № 1105-ХІV у редакції, яка покладала обов?язок відшкодування моральної шкоди завданої умовами виробництва саме на Фонд.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19).

Висновок, за результатом розгляду касаційних скарг:

Таким чином у справі, що переглядається, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а присуджена сума відшкодування є домірною шкоді. Судами враховано принцип поміркованості, розумності та справедливості, обставини справи, характер та обсяг моральних страждань, яких позивачка зазнала у зв`язку з отриманою травмою на виробництві й подальшим встановленням втрати професійної працездатності. Судами враховано ступінь вини ОСОБА_1 у настанні нещасного випадку на виробництві, що і було підставою для стягнення суми визначеної судами.

Доводи касаційних скарг не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При вирішенні вказаної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 18 жовтня 2016 року - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Маріуполі Донецької області залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від

18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило