КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 755/8774/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2055/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Яковенко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

12 лютого 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Семенюк Т.А.

Суддів - Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

при секретарі - Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що відповідно до договору позики від 12 серпня 2004 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 437 250 грн. на строк до 1 жовтня 2005 року.

Зазначив, що Дніпровським районним судом міста Києва 18 липня 2006 року був виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошових коштів в розмірі 437 250,00 грн., 850 грн. судового збору та 15 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Станом на 24 травня 2018 року вказаний судовий наказ перебуває на примусовому виконанні у Дніпровському РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві та з відповідача стягнуто 4 438,79 грн., решта грошових коштів (433 661,21 грн.) залишається нестягнутою.

У зв'язку із викладеним, просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти - встановлений індекс інфляції та 3% річних за період з 12 червня 2015 року по 11 червня 2018 року, що складає 195 320,91 грн. та судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 серпня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 156 291 грн. 42 коп. - індекс інфляції на прострочену заборгованість, 39 029 грн. 49 коп. - 3% річних.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, що мають значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 серпня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики відповідально до умов якого останній передав, а ОСОБА_4 прийняв у власність до підписання цього договору грошові кошти готівкою в сумі 437 250 грн. та зобов'язався повернути таку ж суму грошових коштів без виплати процентів не пізніше 1 жовтня 2005 року включно.

Вказаний договір позики посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобець П.А. та зареєстровано в реєстрі за № 4771.

Дніпровським районним судом м. Києва 18 липня 2006 року виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошових коштів в розмірі 437 250 грн., 850 грн. судового збору та 15 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Згідно повідомлення головного державного виконавця Дніпровського РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві Кидонь Є.В. за період з 1 лютого 2018 року по 31 березня 2018 року із заробітної плати ОСОБА_4 (ТОВ «Де Ново») перераховано та відраховано на користь ОСОБА_5 4 438,79 грн., станом на 24 травня 2018 року нестягнута сума по даному виконавчому провадженні становить 433 661,21 грн.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За нормою ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частинами 1, 2 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникло грошове зобов'язання на підставі судового рішення, що зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що позивачем надано розрахунок інфляційних збитків, який не відповідає загальноприйнятій судовій практиці, оскільки скаржником не надано суду доказів на спростування зазначеного розрахунку.

Як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, 3% річних за період з 12 червня 2015 року по 11 червня 2018 року з суми боргу 433661 грн. 21 коп. складає 39029 грн. 49коп., а інфляційні витрати - 156291 грн. 42 коп.

При перевірці даного розрахунку судом апеляційної інстанції встановлено, що 3% річних за період з 12 червня 2015 року по 11 червня 2018 року з суми боргу 433661 грн. 21 коп. складає 39030 грн., а інфляційні витрати - 157465 грн. 89 коп.

Проте, суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із заявлених позовних вимог, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Також колегія суддів не може погодитись з доводами апелянта, що після винесення рішення суду і видачі відповідного судового наказу правовідносини між кредитором і боржником регулюються Законом України «Про виконавче провадження» і до цих правовідносин не можуть бути застосовані положення ст.. 625 ЦК України, оскільки, звертаючись до суду з даним позовом позивач просив стягнути 3% річних та інфляційні витрати за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 433661 грн. 21 коп. за період з 12 червня 2015 року по 11 червня 2018 року.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді