Справа № 201/7886/19
Провадження № 2/201/2793/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/заочне/

18 вересня 2019 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Сисо А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 09 липня 2019 року звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири (а.с. 1-5).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , яка була залита з квартири № 5, розташованої поверхом вище, яка належить ОСОБА_2 . Оскільки в належній позивачу квартирі ніхто не проживає, залиття було виявлене 18 вересня 2018 року. Повідомивши відповідача телефоном про зазначене, вона відповідала, що про залиття нічого не знає, тому що давно не мешкає у своїй квартирі, і не має часу під`їхати для складання відповідного акту. В описаний період часу за адресою будинку АДРЕСА_1 створювалось об`єднання співвласників багатоквартирного будинку та не знаходився на балансі ЖЕКу, тому акт про залиття був складений мешканцями будинку. Причиною залиття стало незадовільне обслуговування систем внутрішньо квартирного користування з боку власника квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_2 В добровільному порядку відповідач відмовляється від плати ремонту квартири позивача, останній звернувся до суду з цим позовом і просив суд стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 24297 грн., моральну шкоду в розмірі 10000 грн., витрати на складання висновку експерта в розмірі 3603 грн., а також витрати зі сплати судового збору.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 09 липня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.63).

Ухвалою суду від 15 липня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири (а.с.66-67).

Ухвалою від 15 липня 2019 року було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття.

Позивач позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити у повному обсязі, надавши відповідну заяву.

Відповідач клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надала, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазською Н.В. 11 жовтня 2013 року, ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 ) (а.с. 13, 14).

Відповідно до довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №138563560 від 20 вересня 2018 року ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_4 (а.с. 15).

Актом про залиття, складеним 18 вересня 2018 року мешканцями будинку АДРЕСА_1 : № 9 - ОСОБА_3 , № 11 - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , № 10 - ОСОБА_6 , зафіксовано залиття квартири № 2 цього будинку з вини мешканців квартири № 5 цього будинку, а саме незадовільне обслуговування систем внутрішньо квартирного обладнання (а.с. 39).

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження № 908/10-18 від 14 січня 2019 року, розмір матеріальної шкоди, завданої залиття власнику квартири АДРЕСА_1 , визначений в розмірі 24297 грн. (а.с. 16-50).

Вартість проведення експертного дослідження була сплачена ОСОБА_1 в розмірі 3603,60 грн. (а.с. 52).

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодується в повному обсязі особою, яка її завдала. А за ч. 1 ст. 1167 цього Кодексу моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

З огляду на підстави заявленого позову - стаття 1166 ЦК України - встановленню судом підлягають такі юридичні факти, як наявність спричиненої позивачам шкоди внаслідок дій відповідача, її винної поведінки, причинного зв`язку між шкодою та її протиправною поведінкою.

За змістом зазначеної норми закону у правовідносинах по відшкодуванню шкоди діє презумпція вини заподіювача шкоди. Обов`язок доказування наявності шкоди та її розміру покладається на позивача, відсутність вини у заподіянні шкоди повинен довести відповідач. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно п. 9 постанови № 6 Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку з заподіянням шкоди майну.

Так, надані позивачами докази містять відповідну інформацію щодо предмета доказування, а саме щодо наявності та розміру шкоди, завданої залиттям належної їм квартири, відповідач в свою чергу не спростувала факт відсутності її вини в завданні шкоди позивачам.

Таким чином, суд приходить до висновку, що сукупністю доказів у справі було доведено те, що з вини відповідача відбувалось залиття квартири АДРЕСА_1 , чим була завдана матеріальної шкоди позивачу, розмір якої визначено оцінщиком при проведенні оцінки вартості матеріальної шкоди в розмірі 24297 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 3603,60 грн. витрат, понесених на встановлення розміру спричиненої залиттям квартири шкоди (а.с. 52).

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає про наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 4 Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачці, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пункт 5 Постанови встановлює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У позовній заяві відповідні докази відсутні.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Беручи до уваги, що внаслідок необхідності відновлення придатного для життя стану квартири, позивачу, вочевидь, довелось прикласти додаткових зусиль, чим викликані певні зміни в його повсякденному житті, з огляду на безвідповідальне ставлення відповідача до свого обов`язку відшкодувати шкоду, у зв`язку з чим позивачу довелось звернутися до суду і витратити час і кошти на відшкодування завданої йому шкоди, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1000 грн.

Що стосується вимоги позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн., суд приходить до висновку про необхідність відмови у їх задоволенні, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) ; 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Позивачем до матеріалів справи не додано жодного документу на підтвердження надання йому правової допомоги і сплати позивачем відповідних послуг.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 1536,80 грн. (по 768,40 грн. за дві вимоги). Витрати зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову задоволенню не підлягають, оскільки така заява позивача ухвалою суду від 15 липня 2019 року була залишена без задоволення (а.с. 68-70).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) матеріальну шкоду в розмірі 24297 (двадцять чотири тисячі двісті дев`яносто сім) грн., 3603 (три тисячі шістсот три) грн. 60 коп., а разом 27900 (двадцять сім тисяч дев`ятсот) грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 1000 (одна тисяча).

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.

У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Повне рішення складено 27 вересня 2019 року.

Суддя С.О. Демидова