Провадження № 22-ц/812/2237/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року м. Миколаїв

справа № 487/3474/16-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.,

переглянувши в апеляційному порядку матеріали по розгляду заяву

ОСОБА_1

про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 15 листопада 2019 року суддею Карташевою Т.А. в приміщенні цього ж суду (повну ухвалу складено 20 листопада 2019 року),

У С Т А Н О В И В:

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2017 року, задоволено подання заступника начальника Заводського ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області. ОСОБА_1 тимчасове обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до виконання зобов`язань, покладених рішенням того ж суду від 5 жовтня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 60 000 доларів США, що еквівалентно 1 575 129,54 грн.

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з заявою (заінтересовані особи стягувач ОСОБА_3 , Заводський ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області) про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Заявниця зазначала, що від виконання судового рішення не ухилялась; перешкод у вчиненні виконавчих дій не чинила; майна, на яке можливо звернути стягнення не має; як підприємець визнана банкрутом та тривалий час не мала постійної роботи. Проте за останній час на погашення боргу сплатила 11 094,88 грн. із заробітної плати.

Посилаючись на відсутність підстав для вжиття обмежувальних заходів, часткове погашення боргу, порушення конституційного права вільного пересування та обрання місця проживання та прав, передбачених статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав та основоположних свобод (далі Конвенція), ОСОБА_1 просила просила скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Представник стягувача ОСОБА_3 вимоги заявниці заперечував, посилаючись на те, що боржниця тривалий час не тільки не виконувала судове рішення, але і свідомо ухилялась від будь-яких виконавчих дій. Відносно дієвим виявилось лише вжиття обмежувальних заходів, що спонукало ОСОБА_1 хоча би почати виконання зобов`язань. Сприяючи досягненню переслідуваної мети, встановлене судом обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України є виправданим втручанням в права боржника та ефективним засобом юридичного захисту прав стягувача, що не може вважатись порушенням конституційних прав та європейських стандартів.

Державний виконавець Заводського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області (далі - Заводський ВДВС) також заперечував проти скасування обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України, наполягаючи на дотриманні пропорційності втручання у процес реалізації громадянами конституційних прав та посилаючись на ухилення боржниці від обов`язків боржника у виконавчому провадженні. До того ж, за фактом ухилення ОСОБА_1 від виконання судового рішення порушено кримінальну справу.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, встановленого ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 липня 2017 року.

Судове рішення ґрунтується на висновку, що встановлене обмеження є виправданим, дійсно сприяє виконанню грошового зобов`язання, яке залишається не виконаним у розмірі більш ніж півтора мільйона гривень, а дійсну необхідність у виїзді за кордон заявниця не довела.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила ухвалу скасувати та задовольнити заяву, посилаючись на ті ж обставини, якими обґрунтовувала заяву, наголошуючи на тому, що обставини, якими обґрунтовано обмеження, змінились та нею використовуються всі можливості для погашення боргів.

У відзиві на апеляційну скаргу заступник начальника Заводського ВДВС, не погодившись з доводами апелянта, наполягав на відсутності підстав для скасування обмежувальних заходів, наголошуючи на порушеннях ОСОБА_1 обов`язків боржника у виконавчому провадженні.

Інші учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Судове засідання апеляційного суду проведено за участю ОСОБА_1 , її представника адвоката Влащука В.М., представника стягувача адвоката Мотельчук Ю.І. та заступника начальника Заводського ВДВС Щербатюка А.І.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право фізичної особи на свободу пересування, право на вільний самостійний виїзд за межі країни, а також умови обмеження цих прав передбачені статтею 313 ЦК.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, випадки тимчасового обмеження цього права та порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 року № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" (далі Закон).

Положеннями статті 6 Закону, в редакції, чинній станом на час розгляду подання, було встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Відповідно до статті 377-1 ЦПК, в чинній на той час редакції, такі питання вирішувались судом за поданням державного виконавця.

За змістом зазначених норм підставою встановлення обмеження є доведеність факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, встановлених судовим рішенням. При цьому під ухиленням розуміються будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Аналогічно вирішуються питання щодо реалізації права на вільне пересування та встановлення тимчасових обмежень цього права і нині діючим законодавством.

Так, відповідно до частин 1 та 3 статті 441 ЦПК тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Водночас, положеннями частини 5 статті 441 ЦПК України передбачено, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Закон не містить підстав, за яких таке обмеження може бути скасовано.

Проте, апеляційний суд вважає, що при вирішенні цього питання мають враховуватись умови застосування обмежувальних заходів, європейські принципи (пропорційність втручання, легітимність мети тощо), а також конкретні обставини, які мають свідчити про виконання боржником своїх обов`язків та характер перешкод, що створюють встановлені обмеження для певної особи.

У справі «Гочев проти Болгарії (Gochev v.Bulgaria)» (рішення від 26 листопада 2009 року, заява № 34383/03) Європейський суд визначив загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям, а саме ґрунтуватися на законі; переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції; та знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому вжиття обмежувальних заходів з метою стягнення неоплачених боргів може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості (пункт 49).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (рішення у справах "Луордо проти Італії " (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96; "Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини" (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35; "Рінер проти Болгарії", § 121).

Європейський Суд підкреслює, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, щоб порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин (пункт 50).

Відтак скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність на тепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Обов`язки боржника у виконавчому провадженні, виконання яких також має враховуватись при визначенні виправданості обмежень, передбачені частинами 4,5 статті 19 Закону «Про виконавче провадження» та включають: обов`язок невідкладно повідомити державного виконавця про зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження; утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння для проведення виконавчих дій; подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень тощо.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 5 жовтня 2016 року, в якому ухвалою від 5 грудня 2016 року виправлено описку, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто 60 000 доларів США, що еквівалентно 1 575 129, 54 грн. (а.с. 58, 72 том І).

23 травня 2017 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 54001969 (а.с. 87-88 том І).

30 травня 2017 року складено акт щодо непроживання ОСОБА_1 за місцем реєстрації (а.с. 106 том І).

14 липня 2017 року майно боржниці оголошено в розшук (а.с. 121 том І), а ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 липня 2019 року оголошено розшук і боржниці ОСОБА_1 (а.с. 125 том І).

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 липня 2017 року задоволено подання заступника начальника Заводського ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням (а.с. 180 181 том І).

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2017 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 12 том ІІ).

Отже, суди обох інстанції дійшли висновку про доведення факту ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, встановлених судовим рішенням, а тимчасове обмеження боржниці у вільному пересуванні за межі країни - виправданим та пропорційним.

23 січня 2018 року державним виконавцем встановлено факт непроживання ОСОБА_1 за місцем реєстрації (а.с. 156 том ІІІ).

Постановою ВДВС від 1 листопада 2019 року звернуто стягнення на доходи, які отримує ОСОБА_1 за місцем роботи (а.с. 162 том ІІ).

7 листопада 2019 року повторно встановлено факт не проживання ОСОБА_1 за місцем реєстрації (а.с. 169 том ІІІ).

За період з грудня 2017 року ОСОБА_1 сплатила на виконання судового рішення 16 743,88 грн. (а.с. 90-94, 222).

Відрахувань із заробітної плати боржниці в рахунок погашення заборгованості з місця роботи не надходило (а.с.218 том 3).

Зазначені факти свідчать про те, що з часу набуття законної сили судовим рішенням, яким встановлено обов`язок заявниці сплатити грошовий борг понад півтора мільйона гривень, ОСОБА_1 ухилялась від його виконання; обов`язки боржника виконавчого провадження, встановлені статтею 19 Закону «Про виконавче провадження» своєчасно та в повному обсязі не виконує.

Сплату боргу ОСОБА_1 почала лише після застосування обмеження у виїзді з України. Сплачені кошти складають лише 1% від загальної суми боргу.

Крім того, заявниця не довела наявності рідних за кордоном та необхідності особистого виїзду до них.

Отже, встановлені обставини свідчать про те, що обмеження ОСОБА_1 у виїзді за межі України, запроваджене ухвалою суду від 28 липня 2017 року, дійсно сприяє досягненню переслідуваної мети - гарантування повернення вказаних боргів, не є непропорційно обтяжливими для заявниці, а тому тимчасове збереження цього статусу на сьогоднішній день є виправданим та пропорційним.

Відповідно до правил частини 8 статті 441 ЦПК відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Доводи апеляційної скарги стосуються оцінки тих обставин, які є підставою встановлення обмеження та його скасування. Висновки апеляційного суду з цього питання, а саме щодо відсутності порушень статті 33 Контитуції України та статті 2 Протоколу 4 до Конвенції, викладені вище.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 27 грудня 2019 року