Ухвала

06 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 161/11180/13-ц

провадження № 61-13978св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Волинської області від 21 січня 2016 року у складі колегії суддів: Мудренко Л. І., Русинчука М. М., Осіпука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 04 червня 2009 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений 04 червня 2009 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Зубенко Т. І. за реєстровим № 1090. Зазначений договір 04 червня 2009 року зареєстровано у КП ВОБТІ. Стверджував, що після укладення договору купівлі-продажу у квартирі залишилась проживати відповідач ОСОБА_4 з двома дітьми. У зв'язку із невиконанням ОСОБА_4 письмових вимог позивача від 22 травня 2013 року та від 12 листопада 2015 року про виселення з належної йому квартири відповідачем було завдано йому збитків в розмірі 24 500, 00 грн. Розмір збитків позивач обґрунтовував неможливістю виконання укладеного між ним та ОСОБА_7 договору найму квартири від 22 листопада 2012 року № 01.

Стислий виклад заперечень відповідача

У наданому відзиві відповідач позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволенні позову з підстав безпідставності та необґрунтованості.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 листопада 2015 року у складі судді Пушкарчук В. П. у задоволенні позову відмовлено. Також суд вирішив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 у рахунок компенсації здійснених судових витрат на правову допомогу 12 094, 00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2014 року у справі № 161/8638/14-ц та рішенням Апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2014 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 визнано недійсним, а квартиру визнано спільною сумісною власністю. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 31/100 частину квартири, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 право власності на 19/100 частин квартири за кожним. З огляду на те, що позивачем не доведено обставини, на які він посилався на обґрунтування своїх вимог, договір

купівлі-продажу квартири, щодо якого позивач звернувся до суду, визнано недійсним, а за відповідачем визнано право власності на частку у квартирі, а тому у позивача відсутнє порушене право, що підлягає захисту судом та підстави для задоволення позову про виселення з квартири та відшкодування збитків. Дослідивши матеріали справи та додані до заяви відповідача докази і розрахунок витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимоги про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 12 094, 00 грн. Частково задовольняючи заяву про стягнення витрат, суд керувався тим, що розрахунок витрат, поданий позивачем, здійснений на підставі надання адвокатських послуг у трьох справах одночасно, а не окремо по справі за позовом ОСОБА_3

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 21 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 листопада 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 у рахунок компенсації здійснених судових витрат на правову допомогу в сумі 12 094, 00 грн скасовано.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат на правову допомогу, керувався тим, що адвокат Адвокатського об'єднання «Правовий Стандарт» (далі - АО «Правовий Стандарт») не допущений до участі в розгляді справи ухвалою суду як особа, яка надає правову допомогу. Зі змісту журналу судових засідань та заяви представника відповідача, поданої до суду 26 листопада 2015 року, можна зробити висновок, що адвокат АО «Правовий Стандарт» ОСОБА_11 брав участь у справі як представник відповідача, а не особа, яка надає правову допомогу. За таких обставин у суду не було підстав стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 12 094, 00 грн витрат на правову допомогу.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі. Рішення просила переглянути в межах вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права. Заявник зазначив, що представництво клієнта в суді адвокатом віднесено до одного із видів правової допомоги, витрати на яку підлягають відшкодуванню згідно із нормами ЦПК України.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві позивач просив касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 25 квітня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у березні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 04 червня 2009 року між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений 04 червня 2009 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Зубенко Т. І., за реєстровим № 1090. Зазначений договір 04 червня 2009 року зареєстровано у КП ВОБТІ.

У зв'язку із укладенням з ОСОБА_7 договору найму квартири від 22 листопада 2012 року № 01 позивачем направлено відповідачу письмові вимоги від 22 травня 2013 року та від 12 листопада 2015 року про виселення з належної йому квартири.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 24 листопада 2014 року у справі № 161/8638/14-ц та рішенням Апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2014 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 визнано недійсним, а квартиру визнано спільною сумісною власністю. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 31/100 частину квартири, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 - а право власності на 19/100 частин квартири за кожним.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником відповідача надано договір № 32 від 02 жовтня 2013 року з АО «Правовий стандарт», квитанції про оплату послуг за цим договором та розрахунок надання правової допомоги в розмірі 22 500, 00 грн.

Частково задовольняючи заяву про стягнення зазначених витрат, суд керувався тим, що розрахунок витрат, поданий позивачем, здійснений на підставі надання адвокатських послуг у трьох справах одночасно, а не окремо по справі за позовом ОСОБА_3

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить із їх системного аналізу.

Частинами першою, другою статті 84 ЦПК України 2004 року встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно зі статтею 56 ЦПК України 2004 року правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Така особа має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутніми у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

ОСОБА_11 представляв інтереси ОСОБА_4 на підставі договору про надання правової допомоги № 32 від 02 жовтня 2014 року, до якого додано свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_11

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» встановлено, що особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК України 2004 року.

Посилання у касаційній скарзі на те, що відповідач не заявляв клопотання про допуск адвоката ОСОБА_11 до участі у справі у якості особи, яка їй надає правову допомогу, а тому такі витрати не підлягають стягненню з відповідача, й суд не постановив ухвалу про допуск такої особи до участі у справі, безпідставні, оскільки правова допомога надавалась адвокатом на підставі договору про надання правової допомоги, є докази сплати таких витрат, що відповідає вимогам статей 56, 84 ЦПК України 2004 року.

При цьому посилання на статтю 56 ЦПК України 2004 року безпідставні, оскільки зазначена норма права міститься у параграфі 2 Глави 4 Розділу І ЦПК України 2004 року, яка регулює участь у справі інших учасників цивільного процесу, тоді як представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_11 діяв як її представник згідно зі статтею 38 ЦПК України 2004 року і відноситься до осіб, які беруть участь у справі.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 392/900/16-ц, провадження № 61-19070св18, ухваленій Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Верховний Суд встановив наявність інших, протилежних за змістом, висновків щодо застосування тієї ж норми права у подібних правовідносинах, сформульованих та викладених в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.

За правилами частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об'єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об'єднаної палати.

Зокрема, таким прикладом викладення іншого правового висновку є висновок, сформульований у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 344/7069/15-ц, провадження № 61-2315св18, ухваленій Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду. У наведеній постанові встановлено, що особа представляла інтереси позивача на підставі договору про надання правової допомоги, до якого додано свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю; судом зроблено висновок про те, що судові витрати на правову допомогу не підлягають стягненню у разі, якщо особу залучено до участі у справі як представника в порядку статті 44 ЦПК України 2004 року, а не як особу, яка надає правову допомогу в порядку статті 56 ЦПК України 2004 року.

Отже, судом касаційної інстанції під час перегляду оскаржуваних судових рішень констатується наявність різного за змістом застосування положень статей 44 та 56 ЦПК України 2004 року у подібних правових ситуаціях.

З огляду на зазначене Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що вирішення цих правових питань викликає необхідність формування єдиної правозастосовчої практики, що підлягає вирішенню Об'єднаною судовою палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Однакове застосування закону забезпечуватиме реалізацію верховенства права, рівність перед законом та правову визначеність у державі. Єдність у практиці застосування одних й тих самих норм права поліпшуватиме громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також сприятиме утвердженню довіри до судової влади в цілому.

Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Згідно з частиною дугою статті 403 ЦПК України та з урахуванням наведеного наявні підстави для передачі справи на розгляд Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу № 161/11180/13-ц, провадження

№ 61-13978св18, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення та відшкодування збитків, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Волинської області від 21 січня 2016 року.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик