Провадження № 22-ц/802/1293/19 Категорія: 39 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк (далі АТ КБ) «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 09 лютого 2015 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком (далі ПАТ КБ) «Приватбанк», яке змінило тип та назву на АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт (далі Генеральна угода) з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, укладеним між ним та банком 17 грудня 2012 року.

За умовами вказаної Генеральної угоди сторони погодили, що розмір кредитної заборгованості становить 7 222,74 грн та наданий у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 6 672,74 грн на платіжну картку під 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк 24 місяці.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за Генеральною угодою належним чином не виконував, у зв`язку із чим станом на 17 червня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 20 059,08 грн, з яких: 5 782,60 грн - заборгованість за кредитом, 4 191,56 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, 9 139,80 грн заборгованість за пенею та комісією, 945,12 грн штраф відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди.

Ураховуючи наведене, АТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 вказану суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 09 лютого 2015 року, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 921 грн.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2019 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 09 лютого 2015 року у розмірі 5 782,60 грн та 553,82 грн витрат по оплаті судового збору.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просило суд скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити, в іншій частині рішення суду залишити без змін, з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга банку мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення процентів за користування кредитом, штрафу та пені не відповідають обставинам справи, оскільки матеріалами справи підтверджено факт укладення кредитного договору (Генеральної угоди), а також погодження усіх істотних умов договору, в тому числі щодо сплати процентів, штрафу та пені. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а останній його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні процентів по кредиту.

Апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості по процентам за користування кредитом та штрафу і ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову, в решті рішення суду залишити без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Частиною третьою цієї статті визначено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним, розгляд даної справи, ціна позову в якій менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційним судом здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову у даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що між сторонами по справі існують кредитні зобов`язання, які банк належним чином виконав та видав позичальнику кошти, які останній у встановлений строк не повернув, у зв`язку з чим з позичальника на користь банку підлягає до стягнення заборгованість за тілом кредиту у розмірі 5 782,60 грн. Відмовляючи у стягненні заборгованості по процентам за користування кредитом, пені та комісії, місцевий суд свої висновки мотивував тим, що у Генеральній угоді не визначено суми нарахованих відповідачу процентів за користування кредитом, зазначених у розрахунку заборгованості та відсутність між сторонами Генеральної угоди домовленості про сплату відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 18 % річних. Крім того, у згаданій угоді відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Однак, повністю з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, оскільки вони не відповідають встановленим у справі обставинам та не узгоджуються з нормами матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 лютого 2015 року між ПАТ «Приватбанк», яке змінило тип та назву на АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, укладеним між ним та банком 17 грудня 2012 року (а.с.6).

За умовами вказаної Генеральної угоди сторони погодили, що розмір кредитної заборгованості становить 7 222,74 грн та наданий у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 6 672,74 грн на платіжну картку зі сплатою 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк 24 місяці.

Зі змісту Генеральної угоди чітко вбачається, що нею не передбачено надання нового кредиту, а узгоджено реструктуризацію вже існуючої кредитної заборгованості.

У пункті 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 945,12 грн.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку із чим станом на 17 червня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 20 059,08 грн, з яких: 5 782,60 грн - заборгованість за кредитом, 4 191,56 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, 9 139,80 грн заборгованість за пенею та комісією, 945,12 грн несплачений штраф відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди від 09 лютого 2015 року.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені).

З поданих сторонами доказів місцевим судом встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , досягнувши згоди щодо реструктуризації заборгованості за кредитним договором від 17 грудня 2012 року, уклали 09 лютого 2015 року Генеральну угоду, у якій погодили, що залишок заборгованості становить 6 672,74 грн та є кредитом, який надається банком позичальнику зі сплатою 1,5 % на місяць (18 % річних) на суму заборгованості з кінцевим строком погашення до 28 лютого 2017 року.

У пункті 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 945,12 грн.

Оскільки ОСОБА_1 припинив виконувати зобов`язання за укладеною з банком Генеральною угодою від 09 лютого 2015 року і має непогашену заборгованість за кредитом, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5 782,60 грн.

Разом із тим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що розмір процентів сторонами Генеральної угоди було погоджено, як і погоджено розмір штрафу за прострочення сплати кредитної заборгованості, у зв`язку з чим суд дійшов помилкового висновку про відмову в позові банку в частині стягнення з відповідача на користь банку заборгованості по процентам за користування кредитом та штрафу.

Суд першої інстанції помилково вказав про необґрунтованість вимог банку в частині нарахування відсотків на рівні 18 % річних. Як вбачається з пункту 2.1 Генеральної угоди сторони обумовили, що за користування кредитними коштами позичальник сплачує банку 1,5 % місячних, що є 18 % річних.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду необхідно в означеній частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 4 191,56 грн та штрафу у розмірі 945,12 грн відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди від 09 лютого 2015 року.

В той же час, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що умови Генеральної угоди від 09 лютого 2015 року не передбачали нарахування пені і комісії за неналежне виконання умов кредитного договору, у зв`язку з чим суд правомірно відмовив позивачу у стягненні заборгованості за пенею та комісією у розмірі 9 139,80 грн.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати пені і комісії.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».)

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду, що у даному випадку відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «Приватбанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем.

Такий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.

Отже, рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 376 ЦПК України, необхідно скасувати в частині відмови у стягненні з відповідача на користь банку заборгованості по процентам за користування кредитом та штрафу, задовольнивши частково позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційним судом у даній справі ухвалюється нове рішення суду про часткове задоволення позову банку, а саме в частині стягнення з відповідача на користь банку заборгованості по процентам за користування кредитом та штрафу, тому у відповідності до наведених положень ЦПК України з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача АТ КБ «Приватбанк» підлягають до стягнення понесені останнім пропорційно розміру задоволених позовних вимог судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 491,78 грн (25,60 % задоволеної вимоги від ціни позову) та за подання апеляційної скарги в розмірі 1 036,76 грн, що становить (35,98 % задоволеної вимоги апеляційної скарги), а всього 1 528,54 грн.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 27 грудня 2019 року - дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2019 року в даній справі в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованості по процентам за користування кредитом та штрафу скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 4 191 (чотири тисячі сто дев`яносто одна) грн 56 коп. та штраф відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди від 09 лютого 2015 року у розмірі 945 (дев`ятсот сорок п`ять) грн 12 коп., а всього 5 136 (п`ять тисяч сто тридцять шість) грн 68 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 1 528 (одна тисяча п`ятсот двадцять вісім) грн 54 коп.

В іншій частині заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: