ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 грудня 2019 року

м. Харків

справа № 643/2443/17

провадження № 22ц/818/3144/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Огар І.В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 ,

представник ОСОБА_3 ,

представник ОСОБА_4 ,

третя особа ОСОБА_5 ,

третя особа ОСОБА_6 ,

третя особа ОСОБА_7 ,

третя особа ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , до якої приєднався ОСОБА_8 , на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 березня 2019 року в складі судді Шестака О.І.,

у с т а н о в и в:

В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Московського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про встановлення режиму окремого проживання та виселення.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що вона перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 20 квітня 1996 року. Шлюбні відносини фактично припинені з травня 2016 року. За час спільного проживання у них народилася дитина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу вони проживали в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_5 (батьку позивача), ОСОБА_6 (матері позивача), їй, сину сторін ОСОБА_8 , ОСОБА_7 (племіннику позивача) та ОСОБА_9 (сестрі позивача).

Зазначає, що у них з відповідачем склалися неприязні стосунки, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів з заявами про притягнення його до адміністративної відповідальності. Відповідач зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 , однак заперечує проти окремого проживання та вимагає гроші за своє виселення.

Посилаючись на підстави, передбачені статтею 369 ЦК України, ОСОБА_1 просила виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20 червня 2017 року в складі судді Ференчук О.В. дану цивільну справу передано за підсудністю на розгляд Дзержинського районного суду м. Харкова.

14 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання права користування житловим приміщенням.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що він вселився в спірне житло за згодою всіх п`яти співвласників та на даний час проживає в цьому житлі. З листопада 2016 року він з сином, який також є одним із співвласників, веде спільне господарство та сплачує ОСОБА_5 за своє проживання та проживання сина по 500,00 грн. щомісячно, про що свідчать відповідні грошові перекази.

Посилаючись на підстави, передбачені статтею 156 ЖК України, ОСОБА_2 просив визнати за ним право користування житловою площею квартири АДРЕСА_1 .

В заяві від 13 лютого 2018 року ОСОБА_2 просив застосувати строк позовної давності до вимог ОСОБА_1 , оскільки до звернення ОСОБА_1 з позовом до суду ніхто із співвласників не звертався та не оспорював правомірність його проживання в указаному житлі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено; в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Постановлено виселити ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_10 620,00 грн. судового збору.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що договору найму жилого приміщення, а також інших договорів на підтвердження права ОСОБА_2 на користування займаним жилим приміщенням між сторонами не укладалось; сторони не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків; ОСОБА_2 чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_1 та відмовляється добровільно звільнити житло. При цьому суд взяв до уваги, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заперечують проти проживання ОСОБА_2 в спірному житлі, про що свідчать їх заяви.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції зазначив, що законодавством не передбачено збереження права користування житлом за особою, яка хоч і правомірно вселилась у квартиру, але на час розгляду справи перестала бути членом сім`ї власника (співвласника). При цьому послався на правові позиції, що містяться в постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, та Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 357/7940/16-ц.

07 травня 2019 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, до якої приєднався ОСОБА_8 . Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального, процесуального права, ОСОБА_2 та ОСОБА_8 просили скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що докази створення ОСОБА_2 нестерпних умов для проживання ОСОБА_1 матеріали справи не містять, а суд першої інстанції не визнав доведеною цю підставу позову.

Зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 не посилалась на підстави, передбачені статтею 406 ЦК України. А посилання на правовий висновок, що міститься в постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц та Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 357/7940/16-ц, є помилковим, оскільки ці постанови стосуються інших фактичних обставин справи, які є відмінними від цієї справи.

Вказують, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що він вселився до сина, як до одного з співвласників спірного житла, вони з сином займають одну кімнату та пов`язані спільним побутом. А ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , заперечуючи проти проживання ОСОБА_2 в спірному житлі, проживають в іншому житлі. При цьому ОСОБА_8 сплачує за комунальні послуги за своє проживання та проживання сина в цьому житлі з 2017 року.

ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради згідно з розпорядженням від 06 квітня 1999 року № 25127 (реєстраційний № 1-99-183007).

ОСОБА_8 та ОСОБА_1 перебували з 20 квітня 1996 року в зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу у них народився син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Подружжя ОСОБА_11 проживали разом з сином в квартирі АДРЕСА_1 .

Шлюб було розірвано на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року.

Згідно з довідкою № 969 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» дільниця № 5 в даній квартирі зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Реєстрація останньої здійснена 23 червня 2017 року (а. с. 33, 39, 102 т. 1).

За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

ОСОБА_8 вселився у спірну квартиру як член сім`ї співвласника житлового приміщення і набув права користування чужим майном за усною домовленістю з співвласниками спірного житла, яке за своєю суттю є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

ОСОБА_1 є співвласником спірного житла.

Відповідач спільним побутом з позивачкою не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виселення ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 .

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріально і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів на підтвердження створення ОСОБА_2 нестерпних умов для проживання ОСОБА_1 на висновок суду щодо наявності правових підстав для виселення ОСОБА_2 з указаної квартири з урахуванням приписів статті 406 ЦК України не впливають.

Посилання на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 не посилалась на підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, не грунтується на законі. За правилами частини другої статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішення такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 вселився до сина, як до одного з співвласників спірного житла, вони з сином займають одну кімнату та пов`язані спільним побутом не можуть бути прийняті до уваги.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільну господарство.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності в особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

При вселенні в спірне житло письмової згоди на реєстрацію ОСОБА_2 за цією адресою співвласники не давали. З 18 жовтня 1989 року він зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 , що не заперечували сторони в суді апеляційної інстанції. Крім того, належних та допустимих доказів щодо встановлення порядку користування спірним житлом матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Посилання на те, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , заперечуючи проти проживання ОСОБА_2 в спірному житлі, проживають в іншому житлі, є безпідставним, оскільки на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Крім того, визнання права проживання автоматично породжує право на реєстрацію місця проживання. Як встановлено судом, власники ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 категорично заперечують щодо проживання та реєстрації ОСОБА_2 в спірному житлі.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідно переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , до якої приєднався ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 23 грудня 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова