Справа № 463/5536/17 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/1730/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

в листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 11.02.2014 року.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 11.02.2014 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики на суму 60 000 доларів США, про що відповідач надала власноручно написану розписку. У січні 2016 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення позичених коштів і до жовтня 2016 року відповідач частково повернула позичені кошти в сумі 40 000 доларів США. 27.09.2017 року він пред`явив вимогу про повернення іншої частини позики в сумі 20000.00 доларів США, проте така вимога залишилась проігнорованою, а відтак просить стягнути таку в судовому порядку.

23.03.2018 року ОСОБА_3 подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути відсотки за користування позики за період з 01.11.2017 року до 19.03.2018 року, що становить 30469 грн., та крім цього, три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період за період з 01.11.2017 року по 19.03.2018 року в розмірі 6140,90 грн., а загалом 647907,51 грн.

11.10.2018 року ОСОБА_3 повторно подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача відсотки за користування позикою за період з 20.03.2018 року по 08.10.2018 року в розмірі 51707,58 грн., а також три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період за період з 20.03.2018 року по 08.10.2018 року в розмірі 9233,50 грн., а загалом 708 848,59 грн. Крім того, просив стягнути 10000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 708 848,59 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що в порушення вимог ст. 1047 ЦК України, суду не надано доказів того, що позивачем було фактично передано відповідачу вказану ним суму коштів. Вказує, що розписка про отримання грошових коштів не містила зобов`язання щодо їх повернення, а тому судом невірно застосовано ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України та зроблено висновок про наявність між сторонами договору позики. Така позиція викладена в рішенні Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №6-1967 цс15. Крім того, судом не з`ясовано правомірність отримання позивачем вигоди з огляду на прийняте рішення, сплати податкових платежів за отримання вигоди, походження даних коштів, тощо. Просить рішення суду скасувати у зв`язку з його незаконністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 позичила в ОСОБА_3 60000.00 дол. США, з яких 40000.00 дол. США на вимогу позивача, повернула, а решту 20000.00 дол. США на вимогу позивача не повернула, а тому у зв`язку з невиконанням відповідачем договірних зобов`язань щодо повернення у порядку та в обумовлений договором строк вказаної суми коштів позивачу, як кредитору, суд дійшов висновку, що позичені кошти в розмірі 537515.62 грн., відсотки за користування позикою в розмірі 51707,58 грн., а також три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 9233,50 грн., а загалом 708 848,59 грн. підлягають стягненню з позивачки.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.02.2014р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики на суму 60000 доларів США, які відповідач зобов`язалася повернути при першій вимозі. На підтвердження отримання зазначених сум відповідачем видано власноручно написану розписку.

Судом першої інстанції встановлено що кошти в сумі 40000.00 доларів США відповідач повернула, що сторонами не заперечувалося.

Під час розгляду цивільної справи № 761/11028/14-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 21.03.2018р. зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надана відповідачем розписка містить у собі всі складові, які дають підстави вважати укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням його повернення та дати отримання коштів.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сторонами.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч.1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості ивкоритсання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на усій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто, таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті , при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не у всіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц провадження №14-465цс18.

Як вбачається з розписки ОСОБА_1 , вона позичила у ОСОБА_5 60000.00 дол. США, тобто, договором визначна сума позичених коштів в іноземній валюті, а відтак стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 підлягають кошти в іноземній валюті, а саме, в доларах США.

Велика Палата Верховного Суду у згаданій вище постанові також зазначила, що саме в іноземній валюті слід визначати суму 3% річних, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі 1 «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення, тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Оскільки договором позики,укладення якого підтверджується розпискою ОСОБА_1 , передбачена сума позики у доларах США, а відтак і розрахунок 3% річних, які підлягають до стягнення, слід рахувати в доларах США.

Предметом договору позики, укладення якого між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підтверджується розпискою від 07.02.2014 року, є іноземна валюта долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів,їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма, та як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, слід враховувати, що проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц провадження №14-465цс18.

А відтак, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування позиченими коштами, визначаючи розмір процентів за користування позиченими коштами від суми позики, безпідставно виходив з рівня облікової ставки НБУ.

Стаття 13 ЦПК України визначає принцип диспозитивності цивільного судочинства, який означає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що він звернувся з позовом про стягнення із ОСОБА_1 537515.62 грн. позичених грошових коштів, а також процентів за користування позикою за період з 20.03.2018 року по 08.10.2018 року в розмірі 51707,58 грн., а також три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період за період з 20.03.2018 року по 08.10.2018 року в розмірі 9233,50 грн., в загальному 708 848,59 грн.

Тобто, позивач звернувся з позовними вимогами про стягнення позичених коштів в національній валюті України гривні, вимог про стягнення позики в іноземній валюті із зазначенням її еквіваленту в національній валюті України не заявляв, хоча предметом договору позики була іноземна валюта. Крім цього, зі змісту розписки вбачається, що ОСОБА_3 позичив ОСОБА_1 60000.00 дол. США без зазначення еквіваленту цієї суми в національній валюті, що свідчить про те, що договір укладено саме в іноземній валюті, а відтак така підлягає стягненню лише в іноземній валюті.

Враховуючи вищенаведене, принцип диспозитивності цивільного судочинства, ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції постанови про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою в гривні, що не позбавляє позивача звернутися з позовом про стягнення з відповідачки заборгованості в іноземній валюті.

З врахуванням положень ч. 9 ст. 158 ЦПК України, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2017 року, підлягають скасуванню.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2018 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2017 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26.12.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.