Справа № 648/3092/18
Провадження № 2/648/132/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 року смт. Білозерка

Білозерський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді: Кусік І.В.,

за участю:

секретаря судових засідань: ОСОБА_1,

позивача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, їй на праві приватної власності належить житловий будинок № 11 по вул. Фалєєвській в с. Садово Білозерського району Херсонської області. У вказаному будинку зареєстрована та проживає донька позивача ОСОБА_3, яка без згоди позивача вселила до будинку свого співмешканця. Між ними та позивачем виникали сварки, які нерідко переходили у нанесення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень. В подальшому, донька забрала у позивача ключі від домоволодіння і обмежила ОСОБА_2 доступ до будинку. Для отримання доступу до житла, позивач неодноразово викликала дільничного та співробітників поліції, проте такі дії бажаного результату не принесли. 23 серпня дільничний інспектор поліції Білозерського ВП Херсонського ВП ГУНП в Херсонській області ОСОБА_4 за зверненням позивача намагався вселити її до житлового приміщення. 27 серпня 2018 року відповідач в присутності працівників поліції повторно не впустила позивача до будинку, заперла хвіртку та в грубій формі повідомила, що не допустить ОСОБА_2 до житла. 28 серпня 2018 року Постановою Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_5 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення за вчинення домашнього насильства відносно позивача. Проте і після цього ОСОБА_2 доступ до житла не отримала і продовжує тимчасово проживати у знайомих. 09 вересня 2018 року чергова спроба працівників поліції вселити позивача до належного їй домоволодіння результату не дала. За комунальні послуги відповідач не сплачує та ніколи не сплачувала, витрати по утриманню житла не несе. Своїми діями відповідач створює позивачу обмеження у користуванні належною позивачу власністю, сторони тривалий час перебувають у конфліктних відносинах, а тому нормальне співжиття у належному позивач будинку загальною площею 32,2 кв.м. не можливе. У звязку з тим, що ОСОБА_3 створює ОСОБА_2 обмеження у користуванні та розпорядженні власним житлом, через наявність конфлікту між ними та неможливості співжиття в одному будинку, позивачу мають бути усунені перешкоди у володінні та користуванні майном шляхом, тому ОСОБА_2 просила суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком № 11 по вул. Фалєєвській в с. Садове Білозерського району Херсонської області, зобовязати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні належним їй будинком та покласти на відповідача судові витрати у справі.

В судовому засіданні:

Позивач заявлені вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, надала пояснення, аналогічні позову. Суду пояснила, що 30 жовтня 2018 року вона дізналася, що відповідач виїхала з її будинку, на сьогоднішній день ОСОБА_3 не чинить ОСОБА_2 перешкоди у користуванні будинком.

Відповідач надала суду відзив на позовну заяву, яким вважає вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними, а отже й такими, що не підлягають задоволенню. ОСОБА_2 стверджує, що ОСОБА_3 вселила до будинку свого співмешканця без її згоди, проте це не відповідає дійсності. Так відповідач, четверо її дітей та чоловік ОСОБА_6 дійсно до останнього часу проживали в будинку позивача. Але згода матері на це була беззаперечною, оскільки сторони не тільки проживали в одному будинку, а й вели спільне господарство. Мати сама часто провокувала сімейні конфлікти та сварки, що стало унеможливлювати проживання відповідача у її будинку. ОСОБА_2 проживає не у своїх знайомих, як заявляє про це, а живе в будинку, де доглядає хвору людину. Мати не проживала разом з нами за спільною домовленістю, а коли відповідач з чоловіком перестали давати їй матеріальну допомогу, то позивач почала влаштовувати сварки. Зараз ОСОБА_3 проживає за іншою адресою, будинок матері вона звільнила. Підсумовуючи вищевикладене, відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_2 та просить суд відмовити позивачу в їх задоволенні.

Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 19.12.2018 року на час розгляду заяви ОСОБА_2 про відвід судді Кусік І.В. провадження у справі було зупинено. 27 грудня 2019 року провадження у справі було відновлено.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини:

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 12895599, позивач є власником житлового будинку № 11 по вул. Фалеєвській в с. Садове Білозерського району Херсонської області.

З довідки Садівської сільської ради Білозерського району Херсонської області № 224 від 05.09.2018 вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постановою Білозерського районного суду Херсонської області від 28.08.2018 року по справі № 648/2457/18, відповідача було визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства щодо матері ОСОБА_2

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов сімї ОСОБА_2 від 24.09.2018 року, за адресою по вул. Фалеєвська, 11 в с. Садове Білозерського району Херсонської області проживає відповідач зі своєю родиною. ОСОБА_2, яка є власником будинку, за вищевказаною адресою зареєстрована, але не проживає.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно положень ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 71 ЖК визначено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сімї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у звязку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Згідно ст.ст. 80, 81 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї матеріалів, ОСОБА_2 надає докази та посилаючись на положення ст. 116 ЖК України, згідно якої якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, посилаючись на положення ст. 116 ЖК України та надаючи відповідні докази, ОСОБА_2 просила суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком № 11 по вул. Фалєєвській в с. Садове Білозерського району Херсонської області та зобовязати її не чинити перешкоди у користуванні належним їй будинком.

Судом було розяснено позивачу право уточнити позовні вимоги, проте ОСОБА_2 наполягала на задоволенні заявлених вимог.

Як було встановлено в судовому засіданні та не оспорюється сторонами, ОСОБА_3 виїхала з будинку позивача наприкінці жовтня 2018 року і на сьогоднішній день не чинить позивачу перешкоди у користуванні житловим будинком.

Відповідно положень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

У постанові Вищого господарського суду України від 02.03.2017 року у справі № 910/12557/16, вказано, що вирішуючи спір, суд повинен надати обєктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Неналежність обраного способу судового захисту з огляду на правову позицію Верховного Суду України, наведену в п. 3 Інформаційного листа №01-8/482 від 13.08.2008року Вищого господарського суду України «Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року», зумовлює відмову у задоволенні означених позовних вимог.

Аналіз положень ЦК України та ЖК України вказує на те, що тільки положеннями ст. 405 ЦК України визначено конкретний (вичерпний) перелік обставин, які є підставою для визнання члена сімї власника житла таким, що втратив право на користування цим житлом, а саме: у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Під час слухання справи судом встановлено, що відповідач виїхала з будинку позивача наприкінці жовтня 2018 року, а позов про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням будо продано до суду 16.10.2018 року, тобто, на момент подачі позову такої обставини, як відсутність відповідача, як члена сімї позивача в її житловому будинку без поважних причин понад один рік, встановлено не було, іншого не встановлено домовленістю між сторонами або законом, тож вимога ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в розумінні положень ст. 405 ЦК України є передчасною.

При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач в своєму позові взагалі не посилається на положення ст. 405 ЦК України, що на думку суду, вказує на неправильно обраний спосіб захисту своїх прав, а після розяснення судом позивачу її права на уточнення позовних вимог, ОСОБА_2 цим правом скористатися не забажала.

Таким чином, розглядаючи вимогу позивача щодо про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, суд дійшов висновку, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав, а з огляду на положення ст. 405 ЦК України, позовні вимоги в цій частині є передчасними, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги позивача про зобовязання відповідача не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні належним їй будинком, суд бере до уваги те, що як на момент звернення до суду з позовом, так і на час розгляду справи відповідач виїхала з будинку позивача, з того часу перешкод позивачу ОСОБА_3 не чинить, тому суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позову в цій частині теж відсутні.

Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 3, 5, 10, 12, 13, 80, 81, 141, 263-265 ЦПК України, на підставі ст.ст. 391, 405 ЦК України, ст. 71, 72, 116 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання на території України», суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, вул. Фалєєвська, 11, с. Садово, Білозерського району, Херсонської області) відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2, вул. Фалєєвська, 11, с. Садово, Білозерського району, Херсонської області) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Рішення може бути оскаржене до Херсонського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Згідно п.п 15.5 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повне рішення суду складено 15 лютого 2019 року.

Головуючий суддя Кусік І.В.