Постанова

Іменем України

27 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 462/3073/14-ц

провадження № 61-32523св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 липня 2016 року у складі судді Ліуша А. І. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Левика Я. А., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання доручень, договорів недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивовано тим, що позивач з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 були власниками квартири АДРЕСА_1 . У 1999 році вона виїхала за межі України та повернулась назад до України 11 серпня 2011 року. Тоді виявила, що у квартирі проживають чужі люди, а надалі з`ясувала, що квартиру продано, в тому числі від її (позивача) імені за дорученням від 05 травня 2003 року. Зазначала, що вказане доручення, відповідно до якого уповноважено ОСОБА_6 , ОСОБА_7 діяти від її імені, зокрема укладати усі передбачені законом угоди, та на підставі якого ОСОБА_6 , ОСОБА_7 продали належну їй частку у квартирі, вона не підписувала, оскільки в цей час перебувала за межами України. У зв`язку з цим просила визнати недійсним вказане доручення, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_10 , повернути їй зазначену квартиру.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю позивачем заявлених позовних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2017 року заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 липня 2016 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог та не спростувала висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій, просила скасувати заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2017 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що на момент підписання спірного доручення вона перебувала за межами України, що підтверджується закордонним паспортом НОМЕР_1, виданим 24 березня 1997 року, проте строк дії паспорта закінчився і вона здала його у відділення Державної міграційної служби, а 15 серпня 2014 року отримала новий закордонний паспорт, у зв`язку з чим не мала можливості надати суду оригінал паспорту за 1997 рік, а надала лише його копію. Крім того, зазначала, що у зв`язку з відсутністю у неї коштів відмовилась від проведення судової почеркознавчої експертизи для спростування належності на дорученні від 05 травня 2003 року її підпису.

У листопаді 2017 року до суду надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Левченко Л. Г. просила касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що 05 травня 2003 року ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_6 , ОСОБА_7 вчиняти дії щодо державних, кооперативних та інших громадських організацій і приватних осіб, спрямовані на виникнення і здійснення цивільних прав і виконання обов`язків, а також захисту цих прав та інтересів на її ім`я та від її імені. Відповідно до змісту доручення від 05 травня 2003 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Левченко Л. Г. встановила особу ОСОБА_1 , перевірила її дієздатність та зазначила, що доручення підписано ОСОБА_1 у присутності приватного нотаріуса (а. с. 7).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 16 вересня 2003 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 продали, а ОСОБА_2 , ОСОБА_3 купили на праві приватної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 8).

Відповідно до статті 48 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Статтею 59 ЦК УРСР визначено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Проте, якщо з самого змісту угоди випливає, що вона може бути припинена лише на майбутнє, дія угоди визнається недійсною і припиняється на майбутнє.

Згідно зі статтею 62 ЦК УРСР угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки особи, яку представляють. Повноваження можуть також випливати з обстановки, в якій діє представник (продавець в роздрібній торгівлі, касир тощо). Представник не може укладати угоди від імені особи, яку він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи, представником якої він одночасно є. Не допускається укладення через представника угоди, яка за своїм характером може бути укладена лише особисто, а так само інших угод, зазначених у законі.

Відповідно до статті 63 ЦК УРСР угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою. Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення.

Згідно зі статтею 64 ЦК УРСР довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність юридичній особі може бути видана тільки на укладення угод, що не суперечать її статутові (положенню) або загальному положенню про організації даного виду.

Стеттю 65 ЦК УРСР визначено, що довіреність на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, а також на вчинення дій щодо державних, кооперативних та інших громадських організацій повинна бути нотаріально посвідчена, за винятком випадків, передбачених у цьому Кодексі, та інших випадків, коли спеціальними правилами допущена інша форма довіреності. До нотаріально посвідчених довіреностей прирівнюються:1) довіреності військовослужбовців та інших осіб, які перебувають на лікуванні в госпіталях, санаторіях та інших військово-лікувальних закладах, посвідчені начальниками, їх заступниками по медичній частині, старшими і черговими лікарями цих госпіталів, санаторіїв та інших військово-лікувальних закладів; 2) довіреності військовослужбовців, а в пунктах дислокації військових частин, з`єднань, установ і військово-навчальних закладів, де немає державних нотаріальних контор, приватних нотаріусів, посадових осіб та органів, що вчиняють нотаріальні дії, також довіреності робітників і службовців, членів їх сімей і членів сімей військовослужбовців, посвідчені командирами (начальниками) цих частин, з`єднань, установ і закладів; 3) довіреності осіб, які перебувають у місцях позбавлення волі, посвідчені начальниками місць позбавлення волі.

Довіреність на одержання заробітної плати та інших платежів, пов`язаних з трудовими відносинами, на одержання винагороди авторів і винахідників, пенсій, допомог і стипендій, грошей з ощадних кас, а також на одержання кореспонденції, в тому числі грошової і посилкової, може бути посвідчена організацією, в якій довіритель працює або навчається, житлово-екслуатаційною організацією за місцем його проживання, а також адміністрацією стаціонарного лікувально-профілактичного закладу, в якому він перебуває на лікуванні.

Право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, визначене частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи попередніх інстанцій (далі - ЦПК України 2004 року) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених статтею 61 цього Кодексу. Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права не має вказівки про перерозподіл обов`язків доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, зазначив, що з наданих позивачем ксерокопій паспорту неможливо встановити чи дійсно позивач перетинала кордон України у період вчинення оспорюваних правочинів, інших належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог позивач не надала, крім того, позивач відмовилась від проведення почеркознавчої експертизи для встановлення відповідності/невідповідності її підпису на дорученні від 05 травня 2003 року.

Апеляційний суд на виконання вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року роз`яснив право позивачу про можливість проведення почеркознавчої експертизи, а також надав можливість долучити до матеріалів справи переконливі докази щодо непідписання заявником оспорюваного доручення.

Проте позивач жодних належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених нею вимог не надала, у зв`язку з чим суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено, що спірна квартира вибула з її володіння як одного зі співвласників поза її волею, що унеможливлює задоволення вимог позивача про визнання недійсною довіреності та витребування квартири з володіння добросовісних набувачів.

Доводи заявника щодо її необізнаності з відчуженням квартири з 2003 до 2011 років є недоведеними.

За обставинами справи позивач як дбайливий співвласник спірної квартири зобов`язана була знати про стан квартири, не могла не знати про відчуження квартири, в тому числі за її згодою.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо встановлених обставин справи.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди першої та апеляційної інстанцій, правильно встановивши фактичні обставини справи, помилково зазначили, що до спірних відносин стосовно вимог позивача про визнання недійсними доручення та договору купівлі-продажу від 16 вересня 2003 року підлягають застосуванню норми ЦК України 2004 року, а не норми ЦК УРСР, проте це не вплинуло на правильність по суті вирішення спору. У позові відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування судових рішень.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний