Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 359/1993/15-ц

провадження № 61-23696св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів Коцюрби О. П., Журби С. О., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим що 16 вересня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі

613 000,00 доларів США з погашенням кредиту на умовах та в порядку, передбаченому договором кредиту, з початковою відсотковою ставкою 14,00 % річних, а також відповідно до графіка погашення кредиту, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 15 вересня 2033 року.

На забезпечення виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за вказаним договором 16 вересня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до пункту 1.1. якого ОСОБА_2 зобов`язується нести солідарну відповідальність за виконання позичальником обов`язків перед позивачем, що випливають з договору кредиту.

16 вересня 2008 року на забезпечення виконання позичальником

ОСОБА_1 зобов`язань за договором кредиту між ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, відповідно до пункту 1.1. якого ОСОБА_3 зобов`язується нести солідарну відповідальність за виконання позичальником обов`язків перед позивачем, що випливають з договору кредиту.

У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань станом на 10 лютого 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 1 252 724,92 доларів США, що еквівалентно 31 118 307,12 грн, та складається з: суми заборгованості за кредитом - 604 828,00 доларів США, що еквівалентно 15 024 226,91 грн; суми заборгованості за відсотками - 525 024,86 доларів США, що еквівалентно 13 041 877,36 грн; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 23 911,40 доларів США, що еквівалентно 593 970,99 грн; пені за несвоєчасне повернення відсотків - 98 960,66 доларів США, що еквівалентно 2 458 231,86 грн.

ПАТ «Укрсоцбанк» просило стягнути у солідарному порядку з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 16 вересня 2008 року в розмірі 1 252 724,92 доларів США, що еквівалентно 31 118 307,12 грн.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій:

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від

05 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банка до ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, оскільки рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 лютого 2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банка до поручителів, суд першої інстанції виходив із того, що банком пропущено визначений законом шестимісячний строк для звернення за захистом порушеного права після зміни строку виконання основного зобов`язання.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від

05 червня 2015 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту від 16 вересня 2008 року в розмірі 23 407 070,26 грн, що складається із заборгованості за кредитом - 14 267 486,07 грн; заборгованості за відсотками - 6 263 433,26 грн; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 563 794,45 грн та пені за несвоєчасне повернення відсотків - 2 312 356,48 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що строк дії договору кредиту, укладеного між сторонами, не закінчився, і заборгованість за ним відповідачем не погашена, вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягають задоволенню частково, в межах визначеного законом трирічного строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту і відсотками та річного строку за вимогами про стягнення пені згідно з наданим позивачем розрахунком, який відповідачем спростований не був.

В іншій частині апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від

05 червня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту від 16 вересня 2008 року № 007/726525-KR на суму 856 974,07 доларів США, що еквівалентно станом на 10 лютого 2015 року 21 287 664,39 грн та 1 647 537,11 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 604 828,00 доларів США, що еквівалентно

14 267 486,07 грн, заборгованості за відсотками в розмірі 252 147,07 доларів США, що еквівалентно 6 263 433,26 грн, пені за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 323 296,20 грн, пені за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі 1 323 240,91 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В іншій частині рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2015 року залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що строк дії договору кредиту, укладеного між сторонами, не закінчився, і заборгованість за ним відповідачем не погашена, вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягають задоволенню частково, в межах визначеного законом трирічного строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту і відсотками та річного строку за вимогами про стягнення пені згідно з наданим позивачем розрахунком, який відповідачем спростований не був.

В іншій частині апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

15 березня 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Київської області від

23 лютого 2017 року та залишити в силі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2015 року.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що у лютому 2010 року ПАТ «Укрсоцбанк» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, за наслідком розгляду якого було ухвалено відповідне рішення. Такими діями, банк в розумінні частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання зобов?язання. Строк позовної давності повинен обраховуватися саме з дати звернення до суду з вказаним позовом - 26 лютого 2010 року. За таких обставин висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є обґрунтованим.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 квітня 2017 року відкрито провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

Зупинено виконання рішення апеляційного суду Київської області від

23 лютого 2017 року до закінчення касаційного провадження.

У квітні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом з матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Короткий зміст фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 16 вересня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 007/726525-КЯ, за яким

ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 613 000,00 доларів США.

Відповідач зобов`язався щомісячно до 15 вересня 2033 року повертати кредит частинами, а також сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 14 % річних. У разі прострочення строків сплати процентів, комісій, а також прострочення строків повернення кредиту ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

У той же день, 16 вересня 2008 року, АКБ «Укрсоцбанк» уклав з

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відповідно договір поруки № 007/726531-РО та договір поруки № 007/726530-РО, відповідно до умов яких ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зобов`язалися відповідати солідарно у повному обсязі перед ПАТ «Укрсоцбанк» за виконання ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій.

16 вересня 2008 року на забезпечення вказаного кредитного договору між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав у іпотеку житловий будинок, загальною площею 611,10 кв.м, житловою площею 234,20 кв.м, альтанку, огорожу, вимощення колодязь, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

04 листопада 2009 року банком на адреси боржника та поручителів були направленні вимоги про негайне повернення заборгованості за кредитним договором та відсотками в розмірі 683 120,20 доларів США

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від

10 лютого 2011 року в цивільній справі за позовом АКБ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом

ОСОБА_1 до АКБ «Укрсоцбанк», третя особа - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федотова О. В., про визнання недійсними договорів кредиту та іпотеки, позов АКБ «Укрсоцбанк» задоволено, звернуто стягнення на вказаний предмет іпотеки, за рахунок якого задоволено позовні вимоги банку на суму 5 950 291,86 грн, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

На підставі вказаного рішення було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження.

Звертаючись з даним позовом, банк указував на те, що ОСОБА_1 неналежним чином виконує грошові зобов`язання і станом на 10 лютого 2015 року розмір заборгованості за договором кредиту від 16 вересня 2008 року № 007/726525-КЯ становить 1 252 724,92 доларів США, що складається з суми заборгованості за кредитом - 604 828,00 доларів США, суми заборгованості за відсотками - 525 024,86 доларів США, пені за несвоєчасне повернення кредиту 23 911,00 доларів США, пені за несвоєчасне повернення відсотків - 98 960,66 доларів США.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності.

Ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що строк дії договору кредиту, укладеного між сторонами, не закінчився, і заборгованість за ним відповідачем не погашена, вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягають задоволенню частково, в межах визначеного законом трирічного строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту і відсотками та річного строку за вимогами про стягнення пені згідно з наданим позивачем розрахунком, який відповідачем спростований не був.

Проте колегія суддів Верховного Суду не може погодитися з цим висновком суду апеляційної інстанції, оскільки такий зроблено з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від

10 лютого 2011 року, ухваленого у справі № 2-2075/10, установлено, що у березні 2010 року банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів і нарахованих штрафних санкцій, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом і встановив новий строк виконання основного зобов`язання у повному обсязі. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 лютого 2011 року засвідчує такі зміни.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина третя, четверта стаття 267 ЦК України).

ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності (т. 1, а. с. 41-42).

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги:

Суд першої інстанції встановив наявність простроченого невиконаного зобов?язання ОСОБА_1 перед банком, факт звернення банка до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки ще у березні 2010 року за наслідками розгляду якого ухвалено відповідне судове рішення. Вказаними діями, відповідно до правил частини другої статті 1050 ЦК України, банк змінив строк виконання зобов?язання, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у зв?язку з пропуском строку позовної давності є правильним.

Апеляційний суд частково задовольняючи позовні вимоги банка до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором вказаного не врахував, та дійшов неправильного висновку про те, що позовні вимоги банка підлягають частковому задоволенню в межах визначеного законом трирічного строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту і відсотками та річного строку за вимогами про стягнення пені.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до

ОСОБА_1 про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У зв`язку із наведеним Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором не відповідає як нормам матеріального права, так і принципу справедливості правосуддя у зв`язку із чим таке рішення не може вважатися законним і підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором на підставі статті 413 ЦПК України, як помилково скасованого.

Щодо розподілу судових витрат:

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

У зв?язку із тим, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, судові витрати понесені відповідачем за подання касаційної скарги в розмірі 4 384,80 грн слід стягнути з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь

ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 141, 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2017 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати та залишити в силі в цій частині рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 червня

2015 року.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 4 384,80 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило