Справа № 464/5301/18 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков І.П.
Провадження № 22-ц/811/2604/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: ОСОБА_2 , представника АТ КБ «ПриватБанк»

Гнатишака О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 27 червня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до АТ КБ «Приватбанк», в якому, з уточненням позовних вимог, просив визнати закриття картки НОМЕР_1 і заблокування коштів відповідачем 19 квітня 2018 року таким, що не відповідає вимогам закону; стягнути з відповідача на користь позивача 1537,8 грн. заборгованості, шляхом перерахунку грошових коштів на картку 5*17 (залишок на картці НОМЕР_1 , проценти за банківським вкладом, інфляція і пені з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 35 % річних).

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до довіреності отримав платіжну картку НОМЕР_1 з терміном дії до 31.03.2021 року. Однак, 19.04.2018 року отримав повідомлення від банку про закриття картки у зв`язку із закінчення строку дії довіреності, хоч така ще була дійсна. У зв`язку із тим, що на картці були грошові кошти, він звертався неодноразово до відповідача про повернення таких коштів, але відповіді не отримав. Таким чином, відповідач не надав можливість використати кошти, які знаходились на картці НОМЕР_1 , а тому вважає, що до нього необхідно застосувати відповідальність за порушення грошового зобов`язання, яка передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України із стягненням трьох процентів річних, суми боргу та індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 27 червня 2019 року в уточненому позові ОСОБА_2 - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 , вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. В апеляційній скарзі посилається на те, що представник банку визнав незаконність закриття картки НОМЕР_1 19.04.2018 року, оскільки довіреність продовжувала діяти до 20.04.2018 року. Зазначає, що заблокувавши картку, відповідач не дав можливості одержати належні йому кошти в сумі 1 124 грн. 36 коп., що є грубим порушенням ст.ст. 247, 248 ЦК України. Також апелянт вказує, що судом безпідставно відмовлено у його клопотанні про витребування роздруківки телефонних дзвінків на гарячу лінію «ПриватБанк» та роздруківку таких розмов, де працівники банку підтверджують незаконність закриття картки та наявність на день закриття грошових коштів. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника АТ КБ «ПриватБанк» Гнатишака О.В. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не довів належними та допустимими доказами наявності саме на його рахунку грошових коштів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 видано додатковий електронний платіжний засіб - картку НОМЕР_1 до картки клієнта ОСОБА_3 , номер картки НОМЕР_2 , картка позивачу була видана на підставі довіреності від 20 квітня 2015 року, виданої ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 .

Строк дії довіреності три роки та така дійсна до 20 квітня 2018 року.

У зв`язку із закінчення строку довіреності, 19 квітня 2018 року банк надіслав позивачу СМС-повідомлення про закриття картки НОМЕР_1 .

Відповідно до ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з п. п. 4, 11 Положення «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», затвердженого постановою правління Національного банку України від 05.11.2014 № 705 (далі Положення) банк має право передати електронний платіжний засіб у власність користувача або надати йому в користування в порядку, визначеному договором про використання електронного платіжного засобу. Емітент на підставі договору має право емітувати додатковий електронний платіжний засіб фізичній особі-резиденту за умови надання власником рахунку-резидентом цій фізичній особі-резиденту права на його отримання, а додатковий електронний платіжний засіб фізичній особі-нерезиденту - за умови надання власником рахунку-нерезидентом права фізичній особі-нерезиденту на його отримання.

З аналізу зазначених норм та встановлених обставини, суд першої інстанції дійшов до висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, що електронний платіжний засіб, який виданий позивачу, є додатковим платіжним засобом до картки клієнта банку ОСОБА_3 , який перебуває у договірних відносинах із банком, і який надав право позивачу на отримання такого платіжного засобу у емітента (постачальника платіжних послуг).

Судом першої інстанції не встановив обставин, які б свідчили про перебування сторін у договірних відносинах та виникнення у зв`язку із цим зобов`язальних правовідносин, а також інших діючих платіжних засобів позивача, емітованих до спірного рахунку.

Оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності дій відповідача, суд першої інстанції, з врахуванням положень ст. 81 ЦПК України, встановив недоведеність позивачем належними та допустимими доказами протиправності дій відповідача.

Позивач, як в суді першої інстанції, такі в суді апеляційної інстанції стверджував про неправомірність видачі йому відповідачем на підставі довіреності від 20 квітня 2015 року електронного платіжного засобу, який є додатковим платіжним засобом до картки клієнта банку ОСОБА_3 , що перебуває у договірних відносинах із банком.

Разом з тим, неправомірність видачі АТ КБ «ПриватБанк» електронного платіжного засобу, який є додатковим платіжним засобом до картки клієнта банку ОСОБА_3 , яким він користувався для зняття коштів, позивач не оспорював.

Слід зазначити, що строк дії довіреності від 20 квітня 2015 року, на підставі якої ОСОБА_2 видано додатковий електронний платіжний засіб - картку НОМЕР_1 до картки клієнта ОСОБА_3 , номер картки НОМЕР_2 , закінчився 20 квітня 2018 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на користь позивача 1537,8 грн. заборгованості шляхом перерахунку грошових коштів на картку НОМЕР_3 (залишок на картці НОМЕР_1 , проценти за банківським вкладом, інфляція і пені з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 35 % річних), оскільки судом першої інстанції встановлено, що за період з 20.04.2015 по 01.04.2019 на рахунку НОМЕР_1 відсутні будь-які кошти, жодних надходжень грошових коштів не було, що підтверджено випискою по картці/рахунку НОМЕР_1 від 01.04.2019 року, що спростовує твердження позивача, що на картковому рахунку НОМЕР_1 знаходились грошові кошти, однак такі через закриття рахунку не були йому повернуті, що на думку суду свідчить про безпідставність застосування положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (відповідальність за порушення грошового зобов`язання), доказів наявності коштів на рахунку суд першої інстанції не надано.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28.12.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.