Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 462/344/13-ц

провадження № 61-20462 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - державний нотаріус Другої львівської нотаріальної контори ЩебивовкОксана Олексіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду

м. Львова від 29 травня 2017 року у складі судді Колодяжного С. Ю. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Мельничук О.Я., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2, третя особа - державний нотаріус Другої львівської нотаріальної контори Щебивовк О. О., про визнання недійсним договору довічного утримання.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її тітка - ОСОБА_4, з якою вона підтримувала родинні відносини, наявність яких встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Львова

від 23 лютого 2009 року.

За життя ОСОБА_4 мала захворювання, пов'язані з порушенням психіки, а тому в останні роки свого життя потребувала постійного стороннього догляду, який вона їй забезпечувала.

Після смерті тітки їй стало відомо, що 06 листопада 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, за умовами якого відповідач отримала у власність належну відчужувачу квартиру АДРЕСА_1. За життя ОСОБА_4 не розповідала їй про наявність цього договору, і їй не було відомо про те, що за тіткою хтось доглядав.

У 2008 році вона вже зверталась з позовом про визнання оспорюваного договору недійсним, однак ухвалою Залізничного районного суду м. Львова

від 25 вересня 2008 року провадження у справі було закрито у зв'язку з тим, що свої вимоги вона обгрунтовувала невиконанням умов договору довічного утримання, тоді як спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Посилаючись на те, що в силу свого віку та стану здоров'я, ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не розуміла їх правових наслідків, просила визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 06 листопада

2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори за № 1-2188.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_4 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, що підтверджуються встановленими обставинами справи та поясненнями свідків, належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог в цій частині ОСОБА_1 не надала. Висновок судово-психіатричної експертизи від 27 березня 2017 року, відповідно до якого на момент укладення договору довічного утримання від 06 листопада 2006 року

ОСОБА_4 страждала стійким хронічним захворюванням, суд не взяв до уваги, посилаючись на те, що зі змісту оспорюваного правочину, пояснень сторін та свідків убачається протилежне, а також визнав безпідставними доводи позивача про те, що внаслідок укладення оспорюваного правочину порушено її право на спадкування за законом, оскільки спадкодавець за життя склала заповіт, яким усе належне їй майно заповідала ОСОБА_2, яка у судовому засіданні підтвердила, що на момент смерті ОСОБА_4 вона та спадкодавець проживали разом, а відтак в силу вимог частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вона є такою, що прийняла спадщину. Крім того, про наявність оспорюваного договору позивач дізналась у січні 2008 року, тоді як до суду звернулась лише у 2013 році, тобто поза межами позовної давності.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, оцінивши висновок судово-психіатричної експертизи від 27 березня 2017 року № 106 у сукупності з іншими доказами у справі, дійшов законного та обгрунтованого висновку про те, що на момент укладення договору довічного утримання від 06 листопада 2006 року

ОСОБА_4 в повній мірі усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, що підтверджується поясненнями свідків: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, а тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1

Узагальнені доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що висновки судів попередніх інстанцій грунтуються лише на поясненнях свідків, які є заінтересованими особами, зокрема, ОСОБА_6 є бабою відповідача, свідок ОСОБА_7 проживає в спірній квартирі, а свідок ОСОБА_5 сімейний лікар. При цьому суди не врахували висновок судово-психіатричної експертизи від 27 березня 2017 року № 106, довідки Комунального закладу Львівської обласної ради Львівського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру від 11 серпня 2016 року, пояснення інших свідків (сусідів ОСОБА_4), якими підтверджується наявність у ОСОБА_4 стійкого хронічного психічного розладу, внаслідок чого вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент укладення оспорюваного правочину. Крім того суди не дослідили заповіт, складений на ім'я відповідача, посилаючись на який, не звернули увагу, що ОСОБА_2 не могла успадкувати квартиру після смерті ОСОБА_4, оскільки вона належить їй на праві власності на підставі договору довічного утримання.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи у Верховному Суді

Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2018 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження та витребувано справу.

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваних рішень, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій установлено, що 12 cерпня 2006 року ОСОБА_4 склала заповіт, заумовамиякого на випадок своєї смерті розпорядилась передати ОСОБА_2 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, а також все своє майно. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу

Мішаковою С. Ф.

06 листопада 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_2 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 зобов'язалася забезпечувати відчужувача утриманням та належним доглядом довічно. Договір посвідчений державним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори ЩибивовкО. О.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

11 липня 2008 року ОСОБА_1 звернулася до Другої львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті своєї тітки ОСОБА_4

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 24 жовтня 2008 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору довічного утримання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2009 року встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_1, 1952 року народження, та ОСОБА_4, померлою ІНФОРМАЦІЯ_2, як між племінницею та тіткою.

Відповідно до копії медичної карти амбулаторного хворого - ОСОБА_4, у період з 10 березня 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 вона перебувала на диспансерному обліку в Комунальному закладі Львівської обласної ради Львівського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру з діагнозом церебральний атеросклероз Ф 07, хворій було рекомендовано лікування в психіатричній лікарні, від якого вона відмовлялась.

Довідкою Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 16 квітня 2014 року № 452/01-43 підтверджується, що ОСОБА_4 на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні з 1972 року не перебувала.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 27 березня

2017 року № 106, на момент укладення договору довічного утримання

від 06 листопада 2006 року ОСОБА_4 страждала стійким хронічним психічним розладом у вигляді судинної деменції, і за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до статті 744 ЦК Україниза договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність жилий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до частин першої-третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 215 ЦК Українипередбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

Правила статті 225 ЦК Українипоширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину, особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Щодо доводів касаційної скарги про помилковість висновків судів щодо недоведеності позову.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що здатність ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у період підписання оспорюваного правочину підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які вказували, що незважаючи на свій вік, ОСОБА_4 всіх упізнавала, її поведінка була адекватною, вона зрозуміло виражала свої думки та мала хорошу пам'ять. Відхиляючи висновок судової психіатричної експертизи, суди послалися на те, що відповідно до положень частини шостої статті 147 ЦК України 2004 року висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється за правилами, встановленими статтею 202 цього Кодексу, а тому вважали, що за відсутності наданих позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, відсутні підстави для задоволення позову.

З такими висновками судів попередніх інстанцій у цій частині повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

Згідно положень статті 57 ЦПК України 2004 року, яка кореспондується з статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року, частина перша статті 77 ЦПК України).

Для визначення психічного стану особи на момент укладення правочину суд відповідно до вимог статті 145 ЦПК Українизобов'язаний призначити судову-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним з підстав вчинення правочину дієздатною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року.

Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів, і йому необхідно давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які інші докази (показання свідків про поведінку особи тощо) мають вирішальне значення лише у випадку очевидної неповноти висновку судово-психіатричної експертизи, чи порушенням методики її проведення. Одні лише пояснення свідків про психічний стан особи не можуть замінити інші засоби доказування у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, з урахуванням наявної у матеріалах справи відповідної медичної документації щодо стану здоров'я особи, яка вчиняла правочин. При цьому у рішенні суду мають наводитися переконливі аргументи не прийняття судом висновку експертів до уваги, а не лише посилання на те, що він суперечить поясненням свідків.

При цьому, надаючи перевагу поясненням одних свідків та відхиляючи пояснення інших свідків: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_8, які вказували на наявність у ОСОБА_4 галюцинацій, поганої пам'яті та неадекватної поведінки, суди попередніх інстанції не навели переконливих мотивів, чому вони не приймають до уваги пояснення цих свідків. Поза увагою судів залишилася і надана позивачем медична документація, що містить відомості про стан здоров'я ОСОБА_4, зокрема щодо перебування її на диспансерному обліку у Львівському обласному психоневрологічному диспансері з 10 березня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_2.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд вважає, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про передчасність висновків судів щодо недоведеності нею позовних вимог про визнання недійсним договору довічного утримання з підстав, передбачених статтею 225 ЦК України, є обґрунтованими, а тому посилання судів попередніх інстанцій на ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору довічного утримання ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, підлягають виключенню з мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень.

Щодо доводів касаційної скарги про помилковість висновків судів щодо відсутність порушеного права ОСОБА_1

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України від 18 березня 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З огляду на викладене правом на звернення за захистом до суду наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, при розгляді спору суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від

установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

На обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що внаслідок укладення оспорюваного договору порушені її права, як спадкоємця за законом.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження особи на випадок своєї смерті (стаття1233 ЦК України).

У разі відсутності заповіту, спадкування здійснюється за законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Зі змісту зазначених норм можна дійти висновку про пріоритетність заповіту над спадкуванням за законом, оскільки спадкування за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За таких обставин, ключове значення набуває вираження волі спадкодавця в заповіті.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав недоведеності порушення її прав, як спадкоємця за законом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що за наявності заповіту спадкодавця від 12 серпня 2006 року, яким вона на випадок своєї смерті ОСОБА_4 заповідала все належне їй майно ОСОБА_2, який ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не оспорила, права позивача, як спадкоємця за законом не порушені.

Щодо неправильного застосування судами позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити у позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обгрунтованим. У разі наявності одночасно декількох підстав: безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду - в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 одночасно відмовив у задоволенні позову за недоведеністю порушеного права та за спливом позовної давності, що є взаємовиключним підставами, оскільки сплив позовної давності застосовується лише за доведеності порушеного права та відсутності поважних причин її поновлення, а відтак оскаржувані судові рішення підлягають зміні у цій частині шляхом виключення з їх мотивувальних частин посилання судів на застосування позовної давності.

Висновки Верховного Суду за результатами касаційного перегляду

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції необхідно змінити шляхом виключення з їх мотивувальних частин посилання на ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору довічного утримання ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, та посилання на відмову у задоволенні позову за спливом позовної давності, в іншій частині оскаржувані рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись статями 400, 402, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року та

постанову Апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2018 року змінити, виключивши з їх мотивувальних частин посилання на ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору довічного утримання ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, та на відмову у задоволенні позові за спливом позовної давності.

В іншій частині рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 07 лютого

2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

Г. І. Усик