Справа № 288/145/19
Провадження № 2/288/231/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року смт Попільня

Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Рудник М. І.,

за участю секретаря судового засідання - Нечипоренко М.І.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт. Попільня цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу дійсним, визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) про визнання договору купівлі - продажу дійсним, визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку, в обґрунтування якого вказує, що в жовтні 2018 року між ним та відповідачем було погоджено умови щодо купівлі-продажу житлового будинку та присадибної земельної ділянки площею 0.1200 га, що розташовані у смт Попільня, Попільнянського району Житомирської області по вулиці Молодіжна, 23.

Право власності на відповідача на вищевказану нерухомість зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

За вищевказану нерухомість позивач сплатив відповідачу грошові кошти в сумі 7000 (сім тисяч) доларів США, що еквівалентно 196000 гривень за курсом НБУ, на підтвердження чого йому було надано розписку.

Відповідач прийняв на себе зобовязання звернутися до нотаріуса за оформленням договору в термін до 22 січня 2019 року. Крім того позивачу було передано ключі від вхідних дверей будинку та документи.

Проте, до даного часу договір купівлі-продажу не посвідчено, через безпідставне ухиляння відповідача від вказаного обовязку.

Такі дії відповідача порушують права позивача у звязку із чим він не має можливості

здійснити реєстрацію права власності на нерухоме майно, за яке сплатив грошові кошти.

Зазначені дії як з його сторони, так і зі сторони відповідача свідчать про те, що вони домовилися щодо усіх істотних умов договору, вчинили взаємні дії для настання юридично значимих наслідків, та у повному обсязі виконали умови договору купівлі-продажу.

Позивач просить, визнати договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки загальною площею 0.12 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованих у смт Попільня, Попільнянського району Житомирської області по вулиці Молодіжна,23, що укладений між ним та ОСОБА_2, дійсним; Визнати за ним, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок, загальною площею 241.9 кв. м., та земельну ділянку площею 0.1200 га, кадастровий номер :01:010:0012, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані у смт Попільня, Попільнянського району Житомирської області по вулиці Молодіжна, 23.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву посвідчену приватним нотаріусом Попільнянського районного нотаріального округу Житомирської області від 24 січня 2019 року, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 покупець житлового будинку та земельної ділянки площею 0,12 га № 23, що знаходяться по вулиці Молодіжній в смт. Попільня, Попільнянського району Житомирської області повністю виконав свої зобовязання щодо повної оплати договірної ціни за купівлю продаж, вище вказаної нерухомості, сплативши при цьому 196000 гривень, що еквівалентно сумі 7000 доларів США, за курсом 28 грн. один долар США. Підтверджує, що не має (і в подальшому не матиме) від ОСОБА_1 претензій майнового (фінансового) характеру, а разом з тим і будь яких інших претензій, які б могли бути підставою для його звернення до судових органів. Просив розгляд справи проводити без його участі. Позовні вимоги визнає повному обсязі та не заперечує щоб за ОСОБА_1 було визнано право власності на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,12 га № 23, що знаходяться по вулиці Молодіжна в смт. Попільня, Попільнянського району Житомирської області.

Згідно частини третьої статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам розяснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Суд, заслухавши позивача, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне.

Відповідно до частини третьої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2, було досягнуто домовленості щодо купівлі - продажу, належних ОСОБА_2, житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також присадибної земельної ділянки площею 0,1200 га., які розташовані у смт. Попільня, Попільнянського району, Житомирської області, по вулиці Молодіжна, 23.

Право власності на ОСОБА_2 на вищевказану нерухомість зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відносно земельної ділянки, 25.09.2018 року, номер запису про право власності: 28083558, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 247, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 25 вересня 2018 року ОСОБА_3, державним нотаріусом Попільнянської державної нотаріальної контори Житомирської області за реєстром № 1480 та, відносно житлового будинку, 09.01.2019 року, номер запису про право власності 29817691, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 247, на підставі рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 13 листопада 2018 року по справі № 288/1415/18, провадження № 2/288/723/18, яке набрало законної сили 13 грудня 2018 року.

Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого 08 серпня 2018 року інвентаризаційна вартість житлового будинку становить 390497 гривень.

Як вбачається із звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки № ESK- 1 виготовленого 20.01.2019 року ПП «Експерт-Сервіс-Консалтинг», ринкова вартість земельної ділянки 0.1200 га становить 40680 гривень.

Як вбачається з розписки від 17 січня 2019 року ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 за вищевказану нерухомість грошові кошти в сумі 7000 (сім тисяч) доларів США, що еквівалентно 196000 гривень за курсом НБУ, на підтвердження чого надав розписку.

Однак, як зазначає позивач, відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення укладеного Договору купівлі-продажу, незважаючи на його часткове виконання і це позбавляє можливості позивача належним чином зареєструвати своє право власності на придбані обєкти нерухомості, в звязку з чим останній звернувся до суду за захистом своїх прав із вказаним позовом.

Після укладання договору купівлі-продажу сторони не посвідчили договір нотаріально, але фактично ОСОБА_1 добросовісно користується житловим будинком та земельною ділянкою з моменту укладання договору.

Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно приписів частини першої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Позивач ОСОБА_1 сплатив за житловий будинок та земельну ділянку та прийняв їх шляхом проживання в цьому будинку.

Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд у відповідності з частиною другою статті 220 Цивільного кодексу України може визнати такий договір дійсними.

Важливість визначення моменту переходу права власності на нерухомі речі, пояснюється тим, що саме з цим моментом повязаний перехід до набувача відповідного обєкта правомочностей, що складають зміст субєктивного права власності, права володіння, права користування та права розпорядження.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані в статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» визначено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом, в Україні формується та діє єдиний Державний реєстр прав, який базується на державному обліку земельних ділянок усіх форм власності та розташованого на них іншого нерухомого майна, реєстрації речових прав на об'єкти нерухомого майна, їх обмежень та правочинів щодо нерухомого майна, державна реєстрація прав базується на кадастровому номері, присвоєному у встановленому законом порядку.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав.

Згідно статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до розяснень, які містяться у п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві.

Умовою визнання договору, який потребує нотаріального посвідчення, укладеним без такого є безповоротне ухилення сторони від його посвідчення та втрата стороною можливості нотаріально посвідчити правочин, що узгоджується з правовою позицією Постанови Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України (№ 6-1288цс17 від 06.09.2017, де зазначено, що однією з умов застосування частин другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Продавцем за договором до даного часу договір купівлі-продажу не посвідчено, через безпідставне ухиляння його від вказаного обовязку, отже позивач не має можливості нотаріально посвідчити правочин щодо придбання житлового будинку та земельної ділянки.

Згідно статей 11-16, 20 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. При здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Виконання цивільних обовязків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання за ним права власності на нерухоме майно, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності.

Згідно статей 76-77, 80-81, 83 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що позивач правомірно придбав житловий будинок та земельну ділянку, нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу нерухомого майна на момент звернення до суду у нього не було можливості, оскільки продавець ухилився від даного обовязку, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вимогу про стягнення з відповідача понесених судових витрат позивач не заявляв, тому керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у статті 13 ЦПК України, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 41, 92, 55, 124 Конституції України; Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; Законом України «Про Державний земельний кадастр»; Постановою Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року; статями 5, 11-16, 20, 182, 204, 206, 218, 220, 317, 319, 321, 328, 334, 346, 373, 374, 386, 392,396, 655, 656 ЦК України; статями125, 126,131 ЗК України; статями 4, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76 - 78, 80- 81, 83, 128, 141, 200, 206, 211, 258, 259, 263-265 ЦПК України; суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу дійсним, визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку - задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки загальною площею 0.1200 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованих у смт Попільня, Попільнянського району Житомирської області по вулиці Молодіжна,23, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - дійсним.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок, загальною площею 241.9 кв. м., та земельну ділянку площею 0.1200 га, кадастровий номер :01:010:0012, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані у смт Попільня, Попільнянського району Житомирської області по вулиці Молодіжна, 23.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Попільнянського

районного суду ОСОБА_4