КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого Сліпченка О.І., суддів Сержанюка А.С., Матвієнко Ю.О.,

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 грудня 2015 року у справі за позовом Товариства з Обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс» (далі - ТОВ «Ковальська-Житлосервіс») звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 січня 2013 року між сторонами було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, про надання житлово-комунальних послуг позивачем відповідачу щодо квартири АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_1, який своєчасно та в повному обсязі не платить за житлово-комунальні послуги, унаслідок чого станом на червень 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 13 933,53 грн, інфляційні втрати - 5 921,29 грн, 3% річних - 1 229,02 грн.

Позивач просив стягнути на свою користь із відповідача вище вказану заборгованість та судовий збір.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року позов ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» задоволено.

Стягнуто на користь ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» з ОСОБА_1 суму заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 13 933,53 грн, інфляційні втрати - 5 921,29 грн, 3% річних - 1 229,02 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставив питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового про відмову в позовних вимог.

Апелянт зазначав, що комунальні послуги сплачує щомісячно з часу укладання договору про надання комунальних послуг про що свідчить наявність квитанції про сплату комунальних послуг.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений строк не надходив.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що договір про надання послуг з тримання будинків і споруд та прибудинкових територій укладено між сторонами 22 січня 2013 року. Відповідачем надано квитанції з оплати комунальних послуг за період з лютого 2013 року по травень 2015 року включно, що свідчить про відсутність заборгованості відповідача з оплати комунальних послуг, про стягнення яких заявлено позивачем.

21 листопада 2018 року Верховний Суд скасував рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року та передав справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновок суду касаційної інстанції мотивовано тим, що відповідно до договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 22 січня 2013 року у пункті 21 встановлено, що нарахування за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій проводиться починаючи з моменту відкриття будинку під заселення, а наказом ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» №53/1 від 23 червня 2011 року визначено, що у зв`язку з початком практичної роботи по обслуговуванню жилого будинку АДРЕСА_1, відкрито будинок під заселення, бухгалтеру розпочати нарахування власникам приміщень та квартири цього будинку з 23 червня 2011 року згідно оформлених договорів.

В судовому засіданні відповідач підтримав свою позицію, а представник позивача ОСОБА_2 висловився проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав зобов'язання зі сплати житлово-комунальних послуг, тому на користь позивача слід стягнути суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або актів законодавства.

З положень ст.625 ЦК України вбачається, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Зазначене свідчить, що сторони в тому чи іншому договорі можуть передбачити застереження про застосування до відносин сторін, що виникли до укладення договору, умов договору, який укладається пізніше.

Відповідно до матеріалів справи, акт готовності об`єкту житлового будинку АДРЕСА_1 складено 01 червня 2010 року. Сертифікатом відповідності НОМЕР_1 від 12 серпня 2010 року засвідчено відповідність закінченого будівництва об`єкту.

(а.с. 127).

На підставі акту прийому-передачі квартири інвестору від 11 листопада 2010 року, встановив, що АТ холдингова компанія «Київмісьбуд» (замовник) передав, інвестор - ОСОБА_1 прийняв об`єкт інвестування - квартиру АДРЕСА_1. У пункті 2.1 цього акту зазначено, що замовником проводяться відповідні будівельні роботи (а.с. 125-126).

Наказом ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» № 53/1 від 23 червня 2011 року визначено, що у зв`язку з початком практичної роботи по обслуговуванню жилого будинку АДРЕСА_1, відкрито будинок під заселення, бухгалтеру розпочати нарахування власникам приміщень та квартири цього будинку з 23 червня 2011 року згідно оформлених договорів (а.с. 128).

Місцевим судом було встановлено, що 22 січня 2013 року сторонами було укладено Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, щодо надання житлово-комунальних послуг позивачем відповідачу щодо АДРЕСА_1.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, заборгованість з оплати комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1 нарахована з червня 2011 року до травня 2015 року включно.

За період з лютого 2013 року до травня 2015 року, відповідачем сплачено суми, які нараховані позивачем для оплати, що відповідають нарахуванням, відображеним і в довідці про нарахування заборгованості.

Однак, заборгованість яка, виникла внаслідок несплачених відповідачем платежів до лютого 2013 року не була погашена.

Відповідно до п. 21 укладеного між сторонами договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 22 січня 2013 року нарахування за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій проводиться починаючи з моменту відкриття будинку під заселення (а.с. 6-10).

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню кошти нараховані за послуги з моменту відкриття будинку під заселення відповідно до моменту укладення договору, оскільки даним договором передбачено застосування умов договору до відносин сторін, що виникли до укладення договору.

З наданого позивачем розрахунку, який відповідачем не було спростовано, вбачається, що заборгованість відповідача виникла саме через несплату вищезазначених платежів, точність яких могла бути перевірена сторонами в позасудовому порядку.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до наданого розрахунку, інфляційні втрати становлять 5 921,29 грн, а 3% річних - 1 229,02 грн (а.с. 12).

Таким чином, нарахування позивачем платежів за оплату послуг відповідає умовам договору, а стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми передбачено ЦК України.

Виходячи з вищевикладеного апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для його скасування не вбачається.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Таким чином, колегія суддів вважає необхідним залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374 - 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницькогорайонного суду міста Києва від 28 грудня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: