КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 756/13172/18

провадження № 22-ц/824/1381/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Нечваль А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», приватний виконавець ШмідтКатерина Валеріївна, Державне підприємство «Сетам», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, ОСОБА_4

третя особа - служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4

на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018 року у складі судді Васалатія К.А.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», приватного виконавця Шмідт Катерини Валеріївни, Державного підприємства «Сетам», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ЧуловськогоВолодимира Анатолійовича, ОСОБА_4, третя особа: служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання недійсними електронних торгів, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів та витребування майна, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав до суду позов про визнання недійсними електронних торгів, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів та витребування майна.

Разом з позовною заявою представник позивача подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти заборону відчуження предмета нерухомості - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_4; заборонити ОСОБА_4 користуватися, володіти та розпоряджатися вказаною квартирою; заборонити ЦНАП Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації знімати з реєстрації вже зареєстрованих осіб та реєструвати нових осіб за адресою вказаної квартири.

Свої вимоги щодо забезпечення позову обґрунтовував тим, що 15 листопада 2017 року Оболонським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист №756/4843/17 про стягнення з ОСОБА_1 на корить ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 022 807,78 грн. та 15 342,11 грн. судового збору. На підставі вказаного виконавчого листа приватним виконавцем Шмідт К.В. було відкрито виконавче провадження №55967822 та проведено електронні торги. На підставі протоколу електронних торгів видано акт про проведені електронні торги, на підставі якого приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А. було видано покупцю ОСОБА_4 свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів №14288 від 26 вересня 2018 року та в подальшому зареєстровано за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка належала позивачу на праві власності.

Зазначав, що 10 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_1 отримала від відповідача ОСОБА_4 лист-вимогу про виселення з його квартири, звільнення квартири від майна та зняття з реєстраційного обліку місця проживання. Вказував, що такі дії відповідача ОСОБА_4 дали підстави вважати, що він має намір вчинити дії, спрямовані на порушення прав позивача щодо володіння та користування її квартирою, яка була незаконно відчужена, а саме відчужити квартиру, яка є предметом спору. Вказував, що з урахуванням предмету позову та ризиків, які можуть утруднити виконання рішення в майбутньому, а також той факт, що у випадку розширення кола осіб, які мають право володіння, користування чи розпорядження спірним майном, можуть виникнути нові судові спори, просив суд застосувати заходи забезпечення позову.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018 року заяву про забезпечення позову задоволено. У порядку забезпечення позову: встановлено заборону відчуження предмету нерухомості - квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_4; заборонено ОСОБА_4 користуватися, володіти та розпоряджатися вказаною квартирою; заборонено ЦНАП Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації знімати з реєстрації вже зареєстрованих осіб та реєструвати нових осіб за адресою вказаної квартири.

Не погоджуючись з ухвалою, 10 грудня 2018 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, оскільки вважає її незаконною та необґрунтованою.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції передчасно зробив висновок про наявність реальної загрози відчуження або знищення майна відповідачем ОСОБА_4, оскільки не обґрунтував необхідність забезпечення позову, також як і не обґрунтував у мотивувальній частині ухвали висновок про те, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення. Вважає, що суд не врахував його інтереси, оскільки в його сім'ї відсутнє житло для проживання, а позивач з метою створення перешкод зареєструвала в спірній квартирі неповнолітніх дітей, які фактично там не проживають.

12 лютого 2019 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 надіслав на адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.

ОСОБА_4 та його представник у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив її відхилити, а рішення залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог закону, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що існують підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, ухвала суду не відповідає вказаним нормам, що згідно статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно зі статтею 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 роз'яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Зокрема, заява про забезпечення позову повинна містити причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, а також інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Тобто, законом передбачено, що забезпечення позову можливе лише в разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Так, відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Види забезпечення позову визначені статтею 150 ЦПК України та мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Вживаючи заходи забезпечення позову, суд повинен перевірити аргументованість заяви про забезпечення позову і застосовувати такі заходи у разі, коли є реальна небезпека, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду, в тому числі, якщо внаслідок цього заявнику може бути завдано шкоди.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Відтак, при обранні заходів забезпечення позову слід також враховувати необхідність збереження балансу прав та законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб.

Судом установлено, що між сторонами дійсно виник спір щодо реалізації іпотечного майна шляхом проведення електронних торгів, визнання електронних торгів та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів недійсними, витребування майна.

З матеріалів справи убачається, що представник позивача ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просив суд накласти заборону відчуження предмета нерухомості - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_4; заборонити ОСОБА_4 користуватися, володіти та розпоряджатися квартирою АДРЕСА_1; заборонити ЦНАП Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації знімати з реєстрації вже зареєстрованих осіб та реєструвати нових осіб за адресою: АДРЕСА_1.

У справі також міститься лист-вимога, направлена ОСОБА_4 позивачу про виселення зі спірної квартири.

Таким чином, викладені заявником обставини, виходячи з положень статті 151 ЦПК України, є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення у вигляді накладення заборони відчуження предмета нерухомості - квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_4, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

Разом з тим, звертаючись із заявою про забезпечення позову сторона позивача також просила заборонити ОСОБА_4 користуватися, володіти та розпоряджатися спірною квартирою та заборонити ЦНАП Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації знімати з реєстрації вже зареєстрованих осіб та реєструвати нових осіб за адресою: АДРЕСА_1.

Право власності (в об'єктивному розумінні) - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і у своїх інтересах, усуненням усіх третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Отже, представник позивача звернувся з вимогою забезпечити позов, предметом якого фактично є оспорювання права власності, шляхом, зокрема, заборони власнику володіти та користуватися своїм майном, що є порушенням прав останнього на володіння, користування та розпорядження своїх майном як власника.

Виходячи з наведеного, колегія уважає, що місцевий суд, постановляючи ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_4 користуватися, володіти та розпоряджатися спірною квартирою, надає можливість позивачу та членам її сім'ї безпосередньо користуватися квартирою, в той час, як вказана квартира на праві власності належить ОСОБА_4

Окрім того, судом установлено, що між позивачем та ОСОБА_4 існує спір про усунення перешкод у здійсненні права користування спірною квартирою шляхом виселення, який розглядається в рамках іншої цивільної справи.

Отже, місцевий суд, забезпечивши позов шляхом заборони ОСОБА_4 користуватися, володіти та розпоряджатися спірною квартирою та заборони ЦНАП Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації знімати з реєстрації вже зареєстрованих осіб та реєструвати нових осіб за адресою: АДРЕСА_1, фактично вирішив питання про усунення перешкод у користуванні квартирою, які підлягають розгляду в порядку позовного провадження, а не під час вирішення питання про забезпечення позову, та, як зазначено вище, дане питання є предметом розгляду в іншій справі між тими ж сторонами.

Арешт майна, як вид забезпечення позову, полягає в забороні розпорядження цим майном будь-яким чином та унеможливлює його відчуження до вирішення справи по суті.

Крім того, забезпечення позову повинно застосовуватися із врахуванням принципу рівноправності сторін у спорі і не повинно призводити до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, так як справа по суті ще не вирішена та факт порушення законних прав позивача не встановлений.

З огляду на викладене, колегія суддів, з'ясувавши обсяг позовних вимог, відповідність забезпечення позову, який просить застосувати представник позивача заявленим позовним вимогам, оцінивши співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом якого представник позивача звернувся до суду, а також ефективність способу захисту, про який просить сторона позивача, колегія суддів уважає, що задоволенню підлягає лише вимога про забезпечення позову шляхом встановлення заборони відчуження спірного предмета нерухомості, оскільки невжиття такого заходу забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення даного позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмету спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену практику.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України" ) і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції" , національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Судове рішення, яке не містить належного обґрунтування, не може вважатися ретельно вмотивованим та переконливим у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Разом з тим, усупереч встановленим законом вимогам та усталеної практики Європейського суду з прав людини, постановлена ухвала взагалі не містить будь-якої вмотивованої оцінки обставин справи та доводів сторін, а також обґрунтування висновків суду щодо задоволення заяви про застосування заходів забезпечення позову у спосіб, обраний позивачем.

За наведених обставин, колегія суддів доходить висновку, що питання забезпечення позову судом вирішено з неповним з'ясуванням обставин справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також з порушенням норм процесуального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.

З огляду на наведене, ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову лише в частині накладення заборони на відчуження спірної нерухомості.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018 року - скасувати.

Заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про забезпечення позову - задовольнити частково.

Накласти заборону на відчуження предмета нерухомості - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_4.

У задоволенні решти вимог заяви про забезпечення позову - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено 20 лютого 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай