Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 522/11294/15-ц

провадження № 61-21293св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.

(суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
третя особа - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Гончаренко В. М., Короткова В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2, третя особа - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний» (далі - ПАТ АБ «Південний»), про стягнення боргових зобов'язань.

Позовна заява мотивована тим, що 28 травня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений шлюб, який рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 16 вересня 2011 року розірваний (зазначене рішення суду набрало законної сили 26 вересня 2011 року).

Під час шлюбу, а саме 03 листопада 2006 року між ПАТ АБ «Південний» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 480 000 дол. США строком до 2021 року з метою придбання нерухомості.

03 листопада 2006 року ОСОБА_1 придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Також, на забезпечення виконання умов кредитного договору, 03 листопада 2006 року між ПАТ АБ «Південний» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Приморського районного суду міста Одеси

від 25 вересня 2012 року квартира АДРЕСА_1 визнана спільним майном ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та поділена між ними в рівних частках по Ѕ кожному.

Також позивач вказував, що з вересня 2011 року та по цей час він за власні кошти погасив банку частково кредит на суму 224 191,05 дол. США, проте, у нього виникли фінансові труднощі, які перешкоджають сплачувати кредит у повному обсязі.

Оскільки кредит був отриманий позивачем в інтересах сім'ї, зокрема, на придбання житла для сім'ї, тобто кредитний борг є спільним боргом подружжя, ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з проханням відшкодувати йому Ѕ частину грошей, сплачених на погашення кредиту після розірвання шлюбу у розмірі 112 095,52 дол. США та запропонував відповідачу продовжити сплачувати зазначений кредит у рівних частках для усунення заборгованості за кредитом та недопущення звернення стягнення боргу за рахунок їх квартири. Однак, ОСОБА_2 сплатити ОСОБА_1 кошти та продовжити погашати кредит спільно відмовилась.

Посилаючись на те, що заборгованість за кредитним договором є спільним боргом сторін у справі, так як договір укладений в інтересах сім'ї, зокрема, на придбання житла для сім'ї, ОСОБА_1 просив суд визнати спільним боргом подружжя кредит у розмірі 480 000 дол. США; стягнути з ОСОБА_2 на свою користь Ѕ частину сплачених коштів за кредитним договором, а саме 112 095,52 дол. США.

19 квітня 2016 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про залишення без розгляду позовних вимог в частині визнання спільним боргом подружжя кредиту у розмірі 480 000 дол. США.

19 квітня 2016 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 2 263 564,38 грн як частину кредитних зобов'язань перед ПАТ АБ «Південний» за кредитним договором від 03 листопада 2006 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 02 червня

2016 року (у складі судді Домусчі Л. В.) у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 при розгляді справи про розподіл майна сторін у справі як колишнього подружжя, не скористався своїм диспозитивним правом вимагати врахування при проведенні цього поділу правовідносин за зобов'язаннями за кредитним договором, тому підстави для виникнення у нього права на стягнення з ОСОБА_2 частини коштів, що сплачуються ним за цим кредитним договором, відсутні. Крім того, позивачем без поважних причин пропущено позовну давність до вимог за період з 01 вересня 2011 року по 26 вересня 2014 року та про застосування позовної давності відповідачем подано відповідну заяву. Разом з тим, відповідач несе відповідальність за кредитним договором перед банком як поручитель, проте не несе відповідальності перед позичальником як колишня дружина.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 02 червня 2016 рокускасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргові зобов'язання

в розмірі 2 263 564,38 грн за період з 03 червня 2012 року по 23 лютого

2016 року.

В частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за виконаними ОСОБА_1 зобов'язаннями перед ПАТ АБ «Південний» за кредитним договором від 03 листопада 2006 року за період з 01 вересня 2011 року по 03 червня 2012 року відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що, оскільки позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача боргових зобов'язань

за кредитним договором з фактично виплачених ним коштів за період

з 01 вересня 2011 року по 23 лютого 2016 року, тому судовому захисту підлягає період в межах строку позовної давності, що становить три роки, які передували зверненню до суду з відповідними вимогами. Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 Ѕ частини від виплаченого ним боргового зобов'язання за кредитним договором за період з 03 червня 2012 року до 23 лютого 2016 року підлягають задоволенню, як такі, що є обґрунтованими, відповідають встановленим у справі обставинам, засновані на законодавстві і строк давності за даними вимогами позивачем не пропущений.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2019 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина четверта статті 65 СК України). Отже, наявність у позивача грошових зобов'язань за кредитним договором за будь-яких обставин підлягала врахуванню в частині коштів, що не були сплачені на момент розірвання шлюбу - при розгляді справи про поділ майна подружжя, об'єктом розгляду якої, зокрема, була спірна квартира. Дана позиція відповідає правовому висновку, викладеному у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-539цс16 від 14 вересня 2016 року.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що борги подружжя за кредитним договором не могли бути враховані при розгляді справи про поділ майна подружжя, оскільки станом на 2012 рік неможливо було порахувати загальний обсяг кредитних зобов'язань подружжя, які включають не тільки заздалегідь визначене «тіло» кредиту, але й проценти за користування кредитними коштами, загальна сума яких буде залежати від строку користування кредитом, і суми штрафних санкцій тощо. Разом з тим у правовому висновку, викладеному у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-539цс16 від 14 вересня 2016 року, вказано, що, якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя, і для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносили сторони свої особисті кошти в рахунок погашення зобов'язань. Тому рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для його скасування відсутні.

Мотивувальна частина

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 28 травня 2002 року по 26 вересня 2011 року

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 16 вересня

2011 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано.

У період шлюбу, а саме 03 листопада 2006 року між ПАТ АБ «Південний» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 480 000 дол. США строком до 2021 року з метою придбання нерухомості.

Також 03 листопада 2006 року позивач на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, придбав у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

На забезпечення виконання умов кредитного договору, 03 листопада

2006 року між ПАТ АБ «Південний» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

Також, суди встановили, що заочним рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 25 вересня 2012 року у справі № 1522/13171/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - ПАТ АБ «Південний», про визнання права власності, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину трикімнатної квартира АДРЕСА_1 .

12 червня 2013 року між ПАТ АБ «Південний» та ОСОБА_2 укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором солідарно з позичальником за зобов'язаннями останнього за кредитним договором від 03 листопада 2006 року, в тому числі як зі сплати основного боргу за кредитом в розмірі неповерненої в термін суми кредиту, але не більше 142 780,32 дол. США, відсотків за користування кредитом, нарахованих відповідно до кредитного договору, але не більше

139 795,81 дол. США, усе разом 282 576,13 дол. США, усім своїм майном і засобами, на які може бути звернене стягнення відповідно до чинного законодавства України.

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною першою статті 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною четвертою статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суди встановили, що за кошти, одержані ОСОБА_1 за укладеним в період шлюбу кредитним договором від 03 листопада 2006 року придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка заочним рішенням суду Приморського районного суду міста Одеси від 25 вересня 2012 року визнана об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що після отримання кредиту та придбання квартири, сторони спільно проживали у зареєстрованому шлюбі майже 5 років. За цей час сторонами, які проживали однією сім'єю, було спільно виплачено 255 456,93 дол. США на погашення тіла кредиту; 208 023,28 дол. США на погашення нарахованих процентів; 20 745,90 дол. США на погашення прострочених процентів; 28 552,79 грн на погашення комісій за розрахункове обслуговування.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач, яка проживала протягом майже п'яти років однією сім'єю з ОСОБА_1, після отримання ним з її відома кредиту, жодним чином не оспорювала і не доводила, що кредит фактично витрачався позивачем повністю або частково не в інтересах сім'ї.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що кредитний договір від 03 листопада 2006 року, укладений в інтересах сім'ї ОСОБА_1, створив обов'язки щодо повернення кредиту і для його колишньої дружини ОСОБА_2, що має наслідком стягнення з неї на користь ОСОБА_1 половини погашеної останнім частини кредиту після припинення сторонами спільного проживання і розірвання шлюбу.

Встановивши, що всі фактично сплачені позивачем, зокрема, і ті, з яких обчислені боргові зобов'язання відповідача, стосувалися лише тіла кредиту та процентів за користування кредитом і не включали неустойку за порушення позичальником умов кредитного договору, та врахувавши, що у період з 01 вересня 2011 року до 23 лютого 2016 року на погашення неустойки (пені, штрафу) за невиконання умов договору від ОСОБА_1 будь-яких коштів не надходило, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення Ѕ частини фактично сплачених ОСОБА_1 грошових коштів на погашення кредиту та сплати процентів з ОСОБА_2 у розмірі 2 263 564,38 грн.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення боргових зобов'язань, виконаних за період з 01 вересня 2011 року

по 03 червня 2012 року, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановивши, що з вимогами про стягнення боргових зобов'язань, виконаних за період з 01 вересня 2011 року по 03 червня 2012 року, позивач звернувся 03 червня 2015 року, апеляційний суд правильно застосував загальну позовну давність та відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Доводи касаційної скарги про те, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї, однак не були заявлені позивачем під час розгляду справи про розподіл майна подружжя, не заслуговують на увагу, оскільки зазначений кредитний договір від 03 листопада 2006 року, укладений ОСОБА_1 в інтересах сім'ї, створив обов'язки щодо повернення кредиту і для його колишньої дружини ОСОБА_2, що не позбавляє його диспозитивного права звернутися до суду з таким позовом.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому його необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В.Пророк

В. М.Сімоненко

І. М.Фаловська