Ухвала

07 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 259/4965/13-ц

провадження № 61-23320св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Куйбишевського районного суду міста Донецька від 26 грудня 2013 року у складі судді Добнєва С. С. та рішення Апеляційного суду Донецької області від 24 березня 2014 року у складі колегії суддів: Лоленко А. В., Груіцької Л. О., Ларіної Н. О.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалася на те, що з 04 жовтня 2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі,який розірвано рішенням Кіровського районного суду міста Донецька від 28 вересня 2010 року. Під час шлюбу в них народилося двоє дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Відповідачу на праві власності належить трикімнатна квартира АДРЕСА_1, яку було придбано в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на кошти, що належали родині на праві спільної сумісної власності. 27 грудня 2007 року між Донецьким регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (далі -Донецьке регіональне управління Дежмолодьжитла) та їх сім'єю в особі ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 56/К, за умовами якого позичальнику надано прямий адресний кредит в сумі 241 439 грн зі строком повернення - 120 кварталів з дати укладання договору. Кошти за вказаним договором надавалися на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 74,9 кв. м згідно з проектом за адресою: АДРЕСА_2. 30 квітня 2010 року для забезпечення своєчасного виконання зобов'язань за кредитним договором від 27 грудня 2007 року № 56/К між тими ж сторонами було укладено договір іпотеки квартири, збудованої за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту, згідно з яким ОСОБА_5 передав в іпотеку фонду вказану квартиру, збудовану за рахунок наданих у кредит коштів. На укладення зазначеного договору вона дала згоду, посвідчену нотаріально, чим підтверджується, що предмет іпотеки є спільною сумісною власністю сторін. Відповідач не визнає квартиру об'єктом права спільної сумісної власності та не бажає домовитися про порядок її поділу. Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просила визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю сторін та визнати за кожною з них по 1/2 частини цієї квартири.

Рішенням Куйбишевського районного суду міста Донецька від 26 грудня 2013 року позов задоволено частково. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірна квартира набута подружжям під час шлюбу і є спільною сумісною власністю сторін. Відмовляючи в задоволенні вимоги про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири за ОСОБА_5, суд виходив з того, що задоволення цієї вимоги порушуватиме права та законні інтереси відповідача, оскільки власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, тобто з вимогою про визнання права власності особа має звернутися особисто.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 24 березня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Куйбишевського районного суду міста Донецька від 26 грудня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що джерелом придбання спірної квартири є кредитні кошти, надані подружжю як молодій родині, та кредитні кошти, одержані відповідачем за договором кредиту від 24 січня 2008 року, а також кошти, які ОСОБА_5 сплатив після розірвання шлюбу. Оскільки кредит не погашено, то квартира не може бути визнана спільною власністю подружжя у рівних частках до повного виконання зобов'язань та встановлення обсягу всього спільно нажитого майна подружжя.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У квітні 2014 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Куйбишевського районного суду міста Донецька від 26 грудня 2013 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 24 березня 2014 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірну квартиру було придбано в період перебування сторін у шлюбі на кошти, які належали родині на праві спільної сумісної власності. Рішення судів попередніх інстанцій ґрунтуються на довідках Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), з яких незрозуміло, яка сума була погашена відповідачем з дати укладення кредитного договору. Крім того, вказані докази надані суду самим відповідачем (зацікавленою особою), а не банком. Під час розгляду справи судами не враховано інтереси неповнолітніх дітей сторін, які знаходяться на утриманні позивача. Помилковим є висновок апеляційного суду про самоусунення позивача від виконання боргових зобов'язань, оскільки ОСОБА_4 приймала участь в їх виконанні передавши в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_3. Без передання в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначеної квартири, яка належала позивачу та її матері, неможливо було б отримати кредитні кошти для першого внеску за кредитним договором від 27 грудня 2007 року № 56/К. Боргові зобов'язання за кредитними договорами повинні бути поділені між подружжям в рівних частках, а тому майно, яке було придбано за позичені кошти, також підлягає поділу між сторонами. Судами безпідставно не залучено до участі у справі Донецьке регіональне управління Дежмолодьжитла як третю особу.

У травні 2014 року ОСОБА_5 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні, а рішення апеляційного суду - залишити без змін, посилаючись на те, що скарга не містить обґрунтувань щодо порушення апеляційним судом норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права. Посилання позивача на те, що довідки з банку подані безпосередньо відповідачем, не свідчать про їх недостовірність. Ці довідки містять інформацію про суму коштів, сплачених за кредитом як під час шлюбу, так і після його розірвання. Необґрунтованими є доводи позивача про незалучення судами до участі у справі Донецького регіонального управління Дежмолодьжитлаяк третю особу, так як відповідного клопотання сторони не подавали. Також позивачем не наведено мотивів на підтвердження того, що рішення по суті спору може вплинути на права та обов'язки зазначеної установи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2014року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

07 травня 2018 року справу № 259/4965/13-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2018 року копії матеріалів касаційного провадження у цій справі направлено до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області для відновлення втраченого судового провадження.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2018 року відновлено втрачене провадження у справі та направлено її до Верховного Суду.

Позиція та висновки Верховного Суду.

Касаційне провадження у справі підлягає закриттю з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 494 ЦПК України на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити. В ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих до суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувалися судом і які процесуальні дії вчинялися з втраченого провадження. У разі недостатності зібраних матеріалів для точного відновлення втраченого судового провадження суд відмовляє у відновленні втраченого судового провадження і роз'яснює учасникам справи право на повторне звернення з такою самою заявою за наявності необхідних документів. Після набрання законної сили ухвалою суду, визначеною частиною третьою цієї статті, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження за касаційною скаргою у справі, провадження у якій втрачено.

Тлумачення частини першої статті 494 ЦПК України свідчить про те, що допускається відновлення втраченого провадження в частині, якщо провадження втрачено у відповідній частині. При цьому не допускається відновлення втраченого провадження в частині, якщо воно втрачене повністю.

У разі якщо за результатами вивчення частково відновленого втраченого провадження, суд робить висновок про неможливість розгляду касаційної скарги з огляду на недостатність зібраних матеріалів, касаційне провадження підлягає закриттю.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у складі Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 06 лютого 2019 року у справі № 111/2150/13 (провадження № 61-24083сво18).

Відновлюючи втрачене судове провадження, Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області виходив з достатності матеріалів для його точного відновлення. Разом з тим суд відновив лише зміст рішення Куйбишевського районного суду міста Донецька від 26 грудня 2013 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 24 березня 2014 року, тобто в дійсності відбулося лише часткове відновлення втраченого судового провадження.

Вказаних документів недостатньо для перегляду в касаційному порядку оскаржуваних судових рішень, оскільки за відсутності інших матеріалів справи, зокрема позовної заяви та доказів, на підставі яких суди попередніх інстанцій вирішили справу, Верховний Суд позбавлений можливості виконати вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції та перевірити у повному обсязі доводи касаційної скарги. Тому відкрите ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 25 квітня 2014року касаційне провадження у цій справі підлягає закриттю.

Керуючись статтями 260, 400, 494 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Куйбишевського районного суду міста Донецька від 26 грудня 2013 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 24 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов