Справа № 523/7309/17
Провадження №2/523/1752/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2019 р.

Суворовський районний суд м.Одеси в складі:

головуючого судді - Середи І.В.,

за участю секретаря - Щербан О.Д.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача -ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представника відповідачів - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №9 в м.Одесі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та стягнення грошової компенсації і моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про визнання укладених 29.12.2015 року та 23.02.2016 року договорів купівлі-продажу 1/2 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_1, недійсними. Також позивач просила стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 грошову суму у розмірі 300000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті втрати житла, грошову суму у розмірі 300000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті позбавлення волі та утримання її протягом півтора місяці в зачиненому приміщенні та 300000 грн. на відшкодування моральної шкоди завданої в результаті пограбування та викрадення майна з квартири. Крім того, позивач просила стягнути з ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 654500 грн., як компенсацію за викрадене та вивезене протягом лютого 2016 року майно.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на протязі грудня 2015 року її онука ОСОБА_8, та її приятелі ОСОБА_3 та ОСОБА_9, різними вмовляннями та брехнею намагались заволодіти 1/2 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_1, яка належить позивачу, на що вона не погоджувалась. В наступному вони її переконали, що від продажу її частки квартири, вони придбають краще житло та будуть мешкати усі разом та за нею будуть доглядати, а тому необхідно під'їхати до нотаріуса та підписати деякі папери. 29.12.2015 року відповідачі переконали її і того ж дня позивачка підписала угоду, але її змісту не читала, з нотаріусом не спілкувалася, нічого їй не пояснювали. За все домовлялася онука з чоловіком, грошей від продажу частини квартири своїй онучці вона не отримувала. Після цього вони з онукою поїхали в квартиру і ще проживали в ній два місяці, а її чоловік з братом поїхали. 23.02.2016 р. за договором купівлі-продажу ОСОБА_8 продала квартиру відповідачам ОСОБА_5. В цей же день ОСОБА_8, ОСОБА_3 та ОСОБА_9 вивезли її обманом в одному халаті та тапочках в нежитлове приміщення квартири АДРЕСА_2, де вона знаходилася зачиненою півтора місяці без їжі та води. Однак їй вдалося втекти, а коли поліція їх затримала, вони її вмовили написати заяву, щоб не розглядали попередню заяву щодо злочинних дій. Потім її повезли в іншу квартиру на АДРЕСА_3, де жили разом з ОСОБА_8 23.04.2016 року вона усвідомила, що ніякої квартири не дочекається, її знову обманюють, тому викликала поліцію, однак працівники поліції прийшли до висновку про відсутність ознак злочину. За час, коли вона була зачинена все майно шахраями було вивезено, зі слів сусідів його вивіз в село Кучургани ОСОБА_3, якому допомагав ОСОБА_9 В результаті вказаних дій вона взагалі залишилась без житла і грошей, їй було завдано моральної шкоди, у зв'язку з чим вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 30.01.2019 р. закрито провадження у справі за позов ОСОБА_1 до ОСОБА_8, ОСОБА_3 в частині вимог про стягнення моральної шкоди завданої в результаті втрати житла.

Позивачка в судовому засідання уточнила, що підставою заявленого позову є те, що її ввели в оману, коли укладала угоду, онука і її чоловік умовили продати частину квартири, для того щоб купити іншу, де вони разом могли б жити, тому ніяких грошей за належну їй частку не отримувала і квартиру не купили. В результаті чого вона залишилася без власного житла і грошей. Усі меблі, які залишалися в квартирі відповідачі вивезли і їх місцезнаходження невідоме.

Відповідач ОСОБА_3 та його адвокат ОСОБА_4, заперечували проти позовних вимог, відповідач вважає їх безпідставними та незаконними, вказуючи на те, що з позивачкою домовлялася її онука, а він давав гроші ОСОБА_8 за Ѕ частини квартири. Як ОСОБА_8 розраховувалася з позивачкою він не знає. У нотаріуса були усі втрьох, позивач підписала угоду в присутності нотаріуса, їй було роз'яснено наслідки угоди. Позивач планувала купити собі будиночок, це було її бажання, тому бажання продати частину квартири відповідало її волі. Позивача силою ніхто не утримував, вони разом з позивачем та ОСОБА_8, втрьох, деякий час проживали в орендованій квартирі, після продажу квартиру потрібно було звільнити, тому усі речі були вивезені в орендовану квартиру, деякі з них там і залишилися, про що знає і позивач. Жодних звинувачень до нього органами поліції не було пред'явлено. Важає звинувачення позивача безпідставними, оскільки її речей в нього не має, заперечує як проти переліку майна так і щодо його вартості, яка не відповідає дійсному стану .

Відповідач ОСОБА_8 в засідання не з'явилася, хоча викликалася за вказаною нею зареєстрованою адресою, виклики за номером телефону також залишилися безрезультатними, номер телефону відключений. Раніше вона подала особисто до суду заяву про розгляд справи в її відсутності, а також письмові пояснення, в яких позов визнала у повному обсязі та просила розглядати справу за її відсутності, зазначивши, що задум заволодіти грошовими коштами від продажу спірної квартири виник наприкінці 2015 року перш за все у ОСОБА_3 та його брата ОСОБА_9, котрі пообіцяли, що вона отримає третину від виручених коштів. 29.12.2015 року її бабі ОСОБА_1 вони пояснили, що вирішили придбати для усіх трьох квартиру у новому будинку і що оформити її мають на ОСОБА_1, окрім того вони мають постійно доглядати ОСОБА_1 та укласти із нею договір довічного утримання. Також пояснили, що натомість вони мають згодом продати спірну квартиру, щоб повернути їй із ОСОБА_3 частину грошових коштів. ОСОБА_1 погодилась на такі умови. 29.12.2015 року повернувшись від нотаріуса, ОСОБА_8 разом із ОСОБА_1 продовжили проживати у спірній квартирі. 23.02.2016 року ОСОБА_8 та ОСОБА_3 продали спірну квартиру подружній парі ОСОБА_5. Грошових коштів за свою половину квартири ОСОБА_1 не отримувала. Після продажу квартири, ОСОБА_1 відповідачі відвезли у квартиру АДРЕСА_2, де вона перебувала півтора місяці - по 06.04.2016 року, а 06.04.2016 року позивачка викликала поліцію. Згодом у ОСОБА_8 із братами ОСОБА_3 пропав зв'язок та вони почали уникати зустрічі. На цей час вона готова матеріально допомагати позивачці та зобов'язується згодом повернути їй грошові кошти та майно, яке знаходилось у квартирі або частково компенсувати їх вартість.

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 заперечували проти задоволення позову посилаючись на те, що вони придбали квартиру на законних підставах, нотаріусом було здійснено перевірку зареєстрованого права власності. Крім того, відповідачі зазначили, що коли вони вперше оглядали квартиру в ній була присутня і позивач, знаходилася в окремій кімнаті і бачила, як вони ходять і оглядають приміщення. Оскільки вони усі умови договору виконали, підстав для визнання угоди недійсною не має. Представник ОСОБА_7 також зазначив, що підстави з яких позивач просить визнати угоди недійсними є необгрунтованими, позивач не довела належними та допустими доказами факт обману. Про необхідність доведення такого факту позивачем свідчать і правові позиції Верховного Суду.

Відповідач ОСОБА_9 в засідання не з'явився жодного разу, про причини неявки не повідомляв.

Заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши у сукупності надані сторонами докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Як судом встановлено позивачка та відповідачка ОСОБА_8, яка є онукою позивача, на підставі рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 13.04.2006 року були співвласниками в рівних частинах трикімнатної квартири АДРЕСА_1.

29.12.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, який посвідчила приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Білик В.В.. За умовами договору продаж вчинено за 208802 грн..

23.02.2016 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю..

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.3 ст.13 ЦПК).

Як було вказано позивачем підставою для визнання договорів недійсними є введення її в оману, оскільки їй обіцяли продати квартиру АДРЕСА_1 та купити іншу.

Згідно з вимогами ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За нормами ч.1,2,3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частина перша статті 230 ЦК України, регламентує, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Аналізуючи вказану норму, слід дійти висновку, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 20.11.2018 р., прийнятим у справі № 523/2064/17 було частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_8 про стягнення грошових коштів та стягнення моральної шкоди. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 208802,00 гривень за договором купівлі-продажу №3027 від 29.12.2015 року 1/2 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_1, а також з них стягнуто солідарно грошові кошти у розмірі 150 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті втрати житла.Дане рішення набрало законної сили 21.12.2018 р..

Згідно з нормами ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звернувшись до суду з вимогами про стягнення вартості належної їй частини квартири, позивач тим самим підтвердила дійсність угоди та намір укласти її, оскільки в іншому випадку вимоги про визнання договорів недійсними і вимога про стягнення грошей на виконання умов договору, за своїм змістом і є протилежними.

Отже, з урахуванням встановлених обставин, позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29.12.2015 року не підлягає задоволенню. Приймаючи до уваги те, що вимога про визнання договору купівлі-продажу від 23.02.2016 є похідною, від вказаної вимоги, тому і підстав для визнання його недійсним також не має, порушення при його укладені не було допущено.

Щодо позовних вимог про стягнення солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 грошової суми у розмірі 300000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті позбавлення волі та утримання її протягом півтора місяці в зачиненому приміщенні та 300000 грн. на відшкодування моральної шкоди завданої в результаті пограбування та викрадення майна з квартири, а також стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 654500 грн., як компенсацію за викрадене та вивезене протягом лютого 2016 року майно, то необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з вимогами ч.1 та п.1 ч.2 ст.22 ЦК України , особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Як визначено нормами ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа, зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

В силу частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до матеріалів ЖЕО №5906 ОСОБА_1 06.04.2016 р. звернулася з заявою до Портофранківського відділення Приморського ВП м.Одеса ГУНП в Одеській області та просила прийняти заходи до її онуки ОСОБА_8 та її чоловіка ОСОБА_3, які утримували її в квартирі і не випускали на вулицю. Не дають ключі від квартири. В цей же день ОСОБА_1 написала заяву з проханням не розглядати вказану заяву, в ситуації розібралися самостійно, претензій ні до кого не має, від пояснень відмовляється, просила з цього приводу більше не турбувати.

Як видно з матеріалів ЖЄО №12520 ОСОБА_1 23.04.2016 року зверталася до Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області з заявою в якій повідомляла про оману її онукою ОСОБА_8, продаж квартири, не виконання обіцянки купити квартиру, не повернення коштів.

02.08.2016 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань було зареєстровано кримінальне провадження на підставі заяви ОСОБА_1, про те, що в лютому місяці її онука ОСОБА_8, шляхом довіри заволоділа її Ѕ частиною квартири АДРЕСА_1, чим завдала матеріальний збиток на загальну суму 500000 грн..

Як визначено нормами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до вимог ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Зважаючи на викладене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що доводи позивача про позбавлення волі та утримання її протягом півтора місяці в зачиненому приміщенні, а також пограбування та викрадення майна з квартири не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи належними та допустимими доказами, а відтак суд не може прийти до висновку про завдання моральної шкоди.

Вимога про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 654500 грн. також не підлягає задоволенню, оскільки наявність в квартирі зазначеного в переліку майна з вказаною вартістю не знайшли також свого підтвердження належними доказами.

Керуючись ст.ст.12,13, 76, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та стягнення грошової компенсації і моральної шкоди, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 08.02.2019 р.

Суддя: