Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м.Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області в складі:

головуючої - судді ПИСАНЕЦЬ Н.В.

при секретарі - Гуровій Л.Л.,

позивача - ОСОБА_1,

за участі представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою - ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, що стягуються на утримання сина - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 25.10.2012 року, яким з нього стягнуті аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини від усіх видів доходів щомісячно починаючи з 24.09.2012 року та до досягнення дитиною повноліття, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідачем ОСОБА_3 було отримано виконавчий лист лише 05.01.2017р. та постановою від 23.01.2017 року було відкрито виконавче провадження про стягнення заборгованості по сплаті аліментів, починаючи з 19.01.2014р. Позивач вважає, що непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання ОСОБА_3, є підставою для звільнення його судом від сплати заборгованості по аліментам за період з 19.01.2014 року по 19.01.2017р., про що й просить суд.

Присутній у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 наполягали на задоволенні позовних вимог, зазначали про підставу звільнення від сплати аліментів, окрім вже оголошеної у позовній заяві - тривале непред'явлення без поважної причини ОСОБА_3 виконавчого листа до виконання , ще й факт спільного проживання сторін однією родиною без реєстрації шлюбу у період з 2008 року по листопад 2016 року. Про цей період спільного проживання зазначає сама ОСОБА_3 у позовній заяві про встановлення факту спільного проживання та поділ майна подружжя, яка знаходиться в провадженні Волноваського районного суду. Позивач вважає, що під час спільного проживання, він піклувався сином та відповідачкою як родиною, тому потреба у сплаті аліментів за цей період відсутня.

Присутні у судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 не визнали позовні вимоги, просили відмовити у їх задоволенні, посилаючись на відсутність у нормах діючого законодавства вимог щодо наявності підстави для звільнення боржника від сплати заборгованості по аліментам - непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання. Факт спільного проживання між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 2008 р. по 2016 р. остання не підтверджує, оскільки інформація про це міститься лише у її позовній заяві, яка не є судовим рішенням про встановлення цього факту. На думку ОСОБА_3, навіть тимчасове спільне проживання не позбавляє ОСОБА_1 обов'язку сплати аліментів на користь його дитини.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню у повному обсягу з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст.81 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Відповідно до ст. 263 ч.5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Так, у судовому засіданні встановлено, що, на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 25.10.2012 року, з ОСОБА_1 стягнуті аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання дитини - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини від усіх видів доходів щомісячно починаючи з 24.09.2012 року та до досягнення дитиною повноліття, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Постановою державного виконавця від 23.01.2017 року було відкрито виконавче провадження про стягнення заборгованості по сплаті аліментів, починаючи з 19.01.2014р. Відповідно довідки-розрахунку від 06.06.2018р., за період з 19.01.2014р. по 01.06.2018р. у ОСОБА_1 існує заборгованість із сплати аліментів у сумі 47822,92 грн.

Встановлено, що визнаючи в цілому свій обов'язок до сплати аліментів, ОСОБА_1 вважає наявною підставу для звільнення його від сплати аліментів - спільне проживання сторін за період, внесений у строк заборгованості та тривалість звернення ОСОБА_3 із виконавчим листом до виконавчої служби.

Суд вважає, що предметом позову може бути самостійна матеріально-правова вимога позивача до відповідача про захист порушеного, невизнаного чи оспореного права або інтересу, яка повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію. В свою чергу, позивачем пред'явлено вимогу про часткове звільнення його від сплати заборгованості по аліментам з посиланням на те, що визначений розмір заборгованості не відповідає дійсності та є значно меншим, враховуючи наведені ним вище обставини.

Отже, фактично, позивач оспорює розмір заборгованості по аліментам, яка є в розумінні змісту позовної заяви - самостійною матеріально-правовою вимогою, оскільки існує спір про розмір такої заборгованості, однак, позивач позовних вимог про обчислення розміру заборгованості по аліментам не заявляв, а тому звільнити його від сплати заборгованості по аліментам, щодо розміру якої у нього існує спір з Державною виконавчою службою та відповідачем - суд позбавлений можливості.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 166 та ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей .

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Посилання позивача на ч.3 ст.197 Сімейного кодексу України - як на підставу звільнення від сплати заборгованості по аліментах - суд не може прийняти до уваги, оскільки, вищевказану норму було виключено на підставі Закону №1404-VIII від 02.06.2016р.

Вирішуючи вимоги позивача про звільнення його від сплати заборгованості по аліментам, що утворилася з в період з 19.01.2014 року по 19.01.2017р., суд виходить з положень ч.2 ст.197 СК України, згідно яких за позовом платника аліментів, суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Тобто, в розумінні цих положень закону, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами - можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов'язані із самим фактом виникнення такої заборгованості. Інших підстав для звільнення від сплати заборгованості за аліментами діюче законодавство не передбачає.

Дійсно, вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Позивачу було достеменно відомо, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 25.10.2012 року з нього були стягнуті аліменти на користь його неповнолітнього сина в розмірі ј частини від усіх видів доходів щомісячно починаючи з 24.09.2012 року та до досягнення дитиною повноліття, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Позивач не був позбавлений можливості сплачувати аліменти не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, проте, в протиріч навіть цього, він не сплачував аліменти взагалі тривалий час, знаючи про зміну економічної ситуації в країні та збільшення розміру прожиткового мінімуму.

Особисті відносини батьків, як то звернення до суду із позовом про встановлення факту спільного проживання, поділ майна подружжя, випадкові періоди спільного проживання батьків - за період наявної заборгованості по сплаті аліментів - не може ставитись в залежність від належного матеріального забезпечення дитини, яка потребує матеріальної допомоги, а батько є працездатною особою та має можливість надавати відповідну матеріальну допомогу у розмірах, встановлених законом. При цьому, місце проживання дитини ОСОБА_5, визначене - разом із матір'ю, на користь якої й були стягнуті аліменти - не змінювалось й інших судових рішень з цього приводу постановлено не було.

Отже, зазначені позивачем у позовній заяві та у судовому засіданні доводи - не можуть розцінюватись судом як обставина, що має істотне значення, тому підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд не находить.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору на користь позивача не відшкодовуються.

Керуючись вимогами ст.ст. 13,81,263 ЦПК України,ст..ст. 166, 180, 197ч.2 СК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду, шляхом подачі апеляції протягом 30-ти днів після проголошення рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 19 лютого 2019 року.

Суддя: Н.В.Писанець