КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 2-400/11

провадження № 22-ц/824/1336/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Нечваль А.А.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»

відповідачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідач за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

треті особи за зустрічним позовом - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - Кочіна Геннадія Івановича та апеляційну скаргу генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» Вишневської Олени Ігорівни

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року у складі судді Лісовської О.В.

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання недійсними договорів, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2010 року представник ПАТ «УкрСиббанк» Звада Р.В. звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 12 липня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №0, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 100 000,00 доларів США на строк та на умовах, передбачених договором. Відповідач зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі до 12 липня 2017 року згідно з графіком погашення кредиту зі сплатою 13,2 % річних за користування кредитом. Також у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №126880 від 12 липня 2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов'язалася відповідати перед банком за виконання ОСОБА_1 його зобов'язань, що виникли із кредитного договору. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а відповідач умови договору не виконував, кредит та відсотки у повному обсязі не сплачував, у зв'язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 112 293,68 доларів США, що за курсом НБУ станом на 07 липня 2010 року становило 888 063,36 грн.

Збільшивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідачів солідарно на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 128 410,17 доларів США, що за курсом НБУ станом на 15 червня 2011 року становило 1 023 878,48 грн., та судові витрати по справі.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 серпня 2011 року позовні вимоги задоволено.

У червні 2015 року представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 подав до суду заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05 серпня 2015 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 серпня 2011 року скасовано і призначено справу до розгляду.

Одночасно, в іншому провадженні у вересні 2013 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 звернувся в суд з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якому, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просив визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту №0 від 12 липня 2007 року та договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., зареєстрований в реєстрі за №3280. В обґрунтування вимог зазначав, що вказаний кредитний договір є нікчемним, оскільки ОСОБА_1 не укладав цей договір і не підписував його, що підтверджується результатами судово-почеркознавчої експертизи.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним правочинів задоволено, визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 12 липня 2007 року та визнано недійсним договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., зареєстрований в реєстрі за №3280.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2015 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2015 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У судовому засіданні, яке відбулось 15 вересня 2015 року протокольною ухвалою замінено позивача ПАТ «УкрСиббанк» на правонаступника ТОВ «Кей-Колект».

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року цивільну справу за позовом ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу об'єднано із цивільною справою за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними договору про надання кредиту та договору іпотеки.

У березні 2016 року до Деснянського районного суду м. Києва надійшла заява представника ТОВ «Кей-Колект» про застосування строку позовної давності.

Також у березні 2016 року представник ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну предмету позову, в якій вказував, що договір про надання споживчого кредиту він не укладав, підпис на договорі не його, а тому договір є недійсним. Ззазначав, що не підписував і заяву на ім'я керівника ПАТ «УкрСиббанк» та не здійснював платежів за спірним кредитним договором. На підставі викладеного просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 12 липня 2007 року та визнати недійсним договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., зареєстрований в реєстрі за №3280.

У серпні 2017 року представник ОСОБА_1 подав заяву про зміну підстави позову, відповідно до якої позивач просив визнати недійсними договори на підставі того, що вони не відповідають вимогам статті 203 ЦК України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ТОВ «Кей-Колект» про визнання недійсними договорів задоволено. Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 12 липня 2007 року та визнано недійсним договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., зареєстрований в реєстрі за №3280. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням, 05 грудня 2018 року представник АТ «УкрСиббанк» -

Кочін Г.І. подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення від 13 вересня 2018 року в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, оскільки не звернув увагу на статтю 213 ЦК України, не перевірив чи здійснювалась ОСОБА_1 оплата коштів за спірним кредитним договором відповідно до графіку погашення кредиту, не надав оцінки договору іпотеки. Зазначає, що договір іпотеки містить підписи ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, а факт його укладення встановлено судом апеляційної інстанції. Також вказує, що встановлення неналежності підпису ОСОБА_1 на спірному кредитному договорі у системному зв'язку з іншими письмовими доказами не свідчать про відсутність волевиявлення на укладення договору, а навпаки свідчать про існування між сторонами зобов'язальних правовідносин. Крім цього, вважає, що застосування строку позовної давності призвело до безпідставного задоволення позову та визнання недійсними договорів.

Також не погоджуючись з рішенням суду, 28 грудня 2018 року генеральний директор ТОВ «Кей-Колект» - Вишневська О.І. подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Десннського районного суду від 13 вересня 2018 року та ухвалити нове, яким позов ТОВ «Кей-Колект» про стягнення заборгованості задовольнити, стягнути

солідарно на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за кредитним договором в сумі 128 410,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27 грудня 2018 року становить 3 500 456,60 грн., у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 - відмовити у повному обсязі.

У мотивування вимог зазначає, що суд першої інстанції у своєму рішенні не надав правової оцінки застосуванню строку позовної давності та не вирішив питання про поважність чи неповажність причин пропуску такого строку. Зазначає, що ОСОБА_1 визнає той факт, що укладав кредитний договір, та здійснював платежі за ним. Крім того, факт укладення спірного договору встановлений судами першої та апеляційної інстанції і позивачем не заперечувався. Однак, суд не надав оцінки тому, що протягом декількох років ОСОБА_1 частково виконував договір, а потім з метою уникнення зобов'язання звернувся до суду з позовом про визнання договорів недійсними. Вважає, що судом невірно застосовано статті 203, 207, 215, 218 ЦК України, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

23 січня 2019 року ОСОБА_1 надіслав на адресу Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу представника АТ «УкрСиббанк» Кочіна Г.І., в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін.

Представник ПАТ «УкрСиббанк» у судовому засіданні свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» підтримав та просив їх задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати.

Представник ТОВ «Кей-Колект» у судовому засіданнісвою апеляційну скаргу, а також апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» підтримала та просила задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, своїх представників не направили, про день, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект», місцевий суд виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними, при цьому позовні вимоги ТОВ "Кей-Колект" задоволенню не підлягають.

Проте, з такими висновками суду погодись неможливо, оскільки таких висновків суд дійшов не з'ясувавши дійсні обставини спору та без належної оцінки доказів.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Однак, рішення суду не відповідає вказаним нормам, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового по суті заявлених позовних вимог.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 12.07.2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 0.

Відповідно до умов указаного договору Банк надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі 100 000, 00 доларів США на строк та на умовах, передбачених Договором. Відповідач зобов'язався повертати кредит на умовах, передбачених Договором, та повернути кредитні кошти у повному обсязі до 12.07.2017 року, зі сплатою 13, 2 % річних.

12.07.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №126880, відповідно до умов якого остання зобов'язалася перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 0 від 12.07.2007.

Того ж дня між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений Договір іпотеки № 58789, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, відповідно до якого іпотекодавці передали в іпотеку нерухоме майно, а саме, трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Проте, у своїх позовних вимогах ОСОБА_1 вказує про те, що він не підписував Договір про надання споживчого кредиту та заяву на ім'я керівника відділення Банку, а також не здійснював платежів за спірним кредитним договором.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27 березня 2014 року було призначено почеркознавчу експертизу, на розгляд якої постановлено питання: чи був виконаний підпис власноручно ОСОБА_1 на Договорі про надання споживчого кредиту №0. Проведення експертизи доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Відповідно до Висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 15.07.2014 року № 4561/4562/14-32 підписи від імені ОСОБА_1, що містяться у договорі про надання споживчого кредиту № 0 від 12.07.2007 року, виконані рукописним способом кульковою ручкою без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів; підписи від імені ОСОБА_1, що містяться у договорі про надання споживчого кредиту № 0 від 12.07.2007 року, виконані не ОСОБА_1, а іншою особою з наслідуванням його підпису.

Разом з тим, з матеріалів справи також убачається, що у 2010 році ОСОБА_1 звертався в суд з позовом до АКІБ «УкрСиббанк» про зобов'язання вчинити дії.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 вересня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2011 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 не заперечувався факт укладення спірного кредитного договору, а навпаки він особисто підтверджував факт його укладення та просив, зокрема, зобов'язати АКІБ «УкрСиббанк» внести зміни в цей договір шляхом укладення Додаткової угоди, а також розробити новий графік погашення кредиту та процентів за його користування, визначити нікчемними пункти 1.3.2 та 10.2 договору кредиту, що було зумовлено неможливістю ОСОБА_1 сплачувати кредит у зв'язку з всесвітньою фінансовою кризою.

Проте, у вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив визнати недійним договір про надання споживчого кредиту від 12 липня 2007 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту від 12 липня 2007 року та договір іпотеки від 12 липня 2007 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 11 листопада 2015 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційний суд, направляючи справу на новий розгляд, дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, визнаючи висновок судово-почеркознавчої експертизи за належний доказ, не звернули уваги на те, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, не надали належної оцінки цьому висновку експертизи у сукупності з іншими доказами, зібраними у справі, не перевірили обставин, які мають значення для встановлення факту укладення між сторонами кредитного договору, договору іпотеки, виконання їх умов.

Після повернення справи з Вищого спеціалізованого суду України, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року призначено ще одну судово-почеркознавчу експертизу.

Проте, 13 травня 2017 року судовий експерт КНДІСЕ надіслав на адресу суду повідомлення про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи.

Відповідно до статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Разом з тим, окрім висновку експерта в матеріалах справи наявні розрахунки заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 12 липня 2007 року, згідно яких він сплачував кредитні кошти з 13 серпня 2007 року по 12 січня 2009 року, що, до речі, не заперечувалось самим ОСОБА_1 при вирішенні позовних вимог про зобов'язання вчинити дії.

Також у справі містяться копії заяв ОСОБА_1 на ім'я начальника відділення № 341 ПАТ «УкрСиббанк», з яких убачається, що він визнає себе позичальником за вказаним договором та просить надати відстрочку по оплаті тіла кредиту та процентів.

Отже, висновок експертизи є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами для встановлення факту укладення чи не укладення кредитного договору між сторонами, зокрема щодо його підписання ОСОБА_1

Проте, суд першої інстанції при вирішенні справи не надав належної оцінки всім доказам у їх сукупності, в тому числі тим, які підтверджують наявність між сторонами кредитних правовідносин, надавши перевагу лише висновку судово-почеркознавчої експертизи, який у розумінні вимог статті 110 ЦПК України не є беззаперечним доказом, оскільки не має заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

З матеріалів справи убачається, що кредитний договір № 0 від 12.07.2007 року підписаний обома сторонами, які досягли згоди щодо всіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а тому колегія суддів доходить висновку, що підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними відсутні.

Посилання позивача на те, що він не підписував кредитний договір не можуть бути підставою для визнання договору недійсним, та спростовуються розрахунками заборгованості, відповідно до яких позивач вносив кошти на погашення кредитної заборгованості та сплачував проценти за користування кредитом за спірним кредитним договором. Окрім того, у 2010 році ОСОБА_1 звертався в суд з позовом до АКІБ «УкрСиббанк» про внесення змін до кредитного договору № 0 від 12.07.2007року, де він зазначав, що договір про надання споживчого кредиту в сумі 100 000 доларів США терміном до 12 липня 2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,2 % річних було укладено між ним та АКІБ «УкрСиббанк» в обставинах стабільної державної економіки та грошово-фінансової системи. Також вказував на те, що завчасне знання про можливе настання фінансової кризи стало би вирішальною умовою для прийняття ним рішення про відмову від укладення кредитного договору на тих умовах, на яких він його уклав.

З огляду на викладене, колегія уважає, що місцевий суд при вирішенні питання щодо недійсності кредитного та іпотечного договорів, всупереч висновкам касаційного суду, які мають враховуватись судами при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин, взято за основу Висновок експертів за результатами проведення судово-

почеркознавчої експертизи від 15.07.2014 року № 4561/4562/14-32, яким встановлено, що підпис в кредитному договорі не належить ОСОБА_1, при цьому не перевірено чи здійснювалось ОСОБА_1 погашення кредиту та чи вносились поточні платежі, не надано оцінки заявам, з яким ОСОБА_1 звертався до банку, внаслідок чого дійдено передчасного та помилкового висновку про задоволення вимог щодо визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 визнано необґрунтованими, заява про застосування позовної давності апеляційним судом не розглядається.

Іпотечний договір № 58789 від 12 липня 2007 року, укладений між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, визнавався судом першої інстанції недійсним з підстав визнання недійсним кредитного договору від 12 липня 2007 року, на забезпечення якого він укладався, оскільки в такому випадку договір іпотеки не створює юридичних наслідків.

Таким чином, виходячи з того, що колегією суддів встановлено дійсність вищевказаного кредитного договору, дійсним також є і договір іпотеки.

Отже, судом встановлено, що 12.07.2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 0, відповідно до умов якого АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого в результаті заміни сторони виконавчого провадження стало ТОВ «Кей-Колект», надало ОСОБА_1 кредит у сумі 100 000 доларів США, в свою чергу останній зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі до 12 липня 2017 року згідно графіку погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 13,2 %.

Відповідно до умов кредитного договору сплата процентів за користування кредитом здійснюється шляхом внесення ануїтетних платежів. Днем сплати ануїтетного платежу вважається 12 число кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого ОСОБА_1 зобов'язаний сплатити ануїтетний платіж.

Згідно пункту 1.2.2 кредитного договору розмір щомісячного ануїтетного платежу складає 1 505 доларів США.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 12.07.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №126880, відповідно до умов якого остання зобов'язалася перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 0 від 12.07.2007. Згідно пункту 1.2 договору поруки ОСОБА_2 добре відомі усі умови Основного договору та відповідно до пункту 1.3 поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за Основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору.

Пункт 1.4 договору поруки передбачає солідарну відповідальність поручителя і боржника.

Відповідно до пункту 2.2 договору поруки у випадку невиконання боржником його зобов'язань за кредитним договором, кредитор має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя.

Згідно зі ст. 525, 526 ЦК України зобов?язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов?язання не допускається.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною платою процентів за його користування.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Як убачається з письмових матеріалів справи, банк свої зобов'язання виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_1 грошові кошти у повному обсязі, але при цьому відповідач зобов'язання за Кредитним договором у повному обсязі не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка відповідно до уточнених позовних вимог станом на 15 червня 2011 року складала 128 410 доларів США 17 центи, з яких: кредитна заборгованість - 91 986 доларів США 70 центів; заборгованість по процентам - 30 948 доларів США 71 центів; пеня за прострочення сплати кредиту - 1 910 доларів США 63 центи; пеня за прострочення сплати процентів - 3 564 доларів США 13 процентів.

У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі 761/12665/14-ц).

Отже, колегією суддів встановлено та доведено наявними у матеріалах справи і додатково поданими сторонами доказами, що ОСОБА_1 умови кредитного договору від 12 липня 2007 року не виконує, кредит та проценти за користування кредитом не сплачує, у зв'язку із чим має заборгованість перед ТОВ «Кей-Колект», як правонаступником ПАТ «УкрСиббанк», а тому з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» солідарно підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 128 410 доларів США 17 центів.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов'язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно

розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів доходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про задоволення позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» про стягнення заборгованості та відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 894,13 грн., а на користь ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 344,10 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - Кочіна Геннадія Івановича та генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» ВишневськоїОлени Ігорівни - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року - скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» заборгованість за кредитним договором № 0 від 12 липня 2007 року у розмірі 128 410 доларів США.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання недійсними договорів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 894,13 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 344,10 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо

до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 лютого 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай