ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2019 року

м. Харків

справа № 612/145/19

провадження № 22-ц/818/5417/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів - Маміної О.В., Бурлака І.В.,

учасники справи :

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 29 серпня 2019 року, постановлене суддею Мороз О.І.,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 171323,94 грн. на підставі розписки від 04.11.2009 року.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що відповідача отримав від позивача грошові кошти з метою укладення договору купівлі-продажу належної відповідачу земельної ділянки, яку відповідно до діючого на той час і дотепер законодавства продавати та купувати не можна, оскільки така земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення. Оскільки вказаний договір є недійсним з моменту укладення, позивач просив застосувати до нього наслідки недійсності правочину, передбачені нормами Цивільного кодексу України, а саме повернути сторони у стан, який існував до його укладення, шляхом стягнення з відповідача коштів, які вона отримала від позивача, з урахуванням курсової різниці, оскільки договір укладався в доларах США та за вирахуванням несплаченої позивачем відповідачу орендної плати за 2016-2018 роки, які ОСОБА_1 як голова приватного підприємства «Агро-Альянс-2007» не сплатив ОСОБА_2 за оренду її земельної ділянки відповідно до договору оренди землі від 30.08.2015 року. При цьому однією з підстав звернення до суду позивач з наданням відповідним процесуальних документів зазначив звернення відповідача до ПП «Агро-Альянс-2007» із позовною заявою про визнання договору оренди землі від 30.08.2015 року недійсним, скасування його державної реєстрації та стягнення заборгованості по виплаті орендної плати. Позивач також зазначив, що ОСОБА_2 , бажаючи передати земельну ділянку у власність позивачу склала заповіт на його ім`я 04.11.2009 року,посвідчений приватним нотаріусом Яременко Г.В. та зареєстрований у спадкововму реєстрі за № 48382518.

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 29.08.2019 року позовні вимоги задоволені у повному обсязі, стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі 171 323,94 грн.

Додатковим рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 05.11.2019 року, поставленим на підставі ухвали Харківського апеляційного суду від 16.10.2019 року про повернення цивільної справи до суду першої інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення на підставі п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України, вирішено питання судових витрат шляхом їх залишення за позивачем, відповідно доповнена резолютивна частина рішення суду.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що укладений між сторонами правочин є нікчемним, оскільки він в силу ст.228 ЦК України порушує публічний порядок. Передання грошових коштів в обмін на передання у власність земельної ділянки є ознаками притаманними договору купівлі-продажу, що відповідає вимогам ст.655 ЦК України, тому в порядку застосування наслідків недійсного договору згідно з ч.1 та ч.5 ст.216 ЦК України суд вважав за необхідне повернути в натурі все те, що сторони отримали один від одного при його вчиненні, зокрема, визначив право позивача на повернення грошових коштів в еквіваленті національної валюти України за вирахуванням несплаченої ПП «Агро-Альянс-2007» відповідачу розміру орендної плати за 2016-2018 роки.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Підставами для апеляційного оскарження було зазначено недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процессуального права.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначила, що вона, надаючи розписку 04.11.2019 року позивачу, по-перше, отримала 7000,00 грн., а не доларів США, які їй були необхідні для лікування онука, враховуючи те, що відповідач є його опікуном; по-друге, розписку вона на час укладання розцінювала не як боргову, а як документ про отримання коштів без зобов`язання їх повернення, вказані кошти відповідач не вважала також сплатою за оренду належної її земельної ділянки, а по-третє, зазначила, що договір купівлі-продажу, на який посилається суд не може бути визнаний недійсним, оскільки він не був укладений, а відповідно не створює жодних правових наслідків для сторін.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованими. Законним є рішення ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх обґрунтованими та такими, що відповідають обставинам справи.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач є власником земельної ділянки площею 6,5676 га, розташованої на території Бурбулатівської сільської ради Близнюківського району Харківської області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі розпорядження Близнюківської райдержадміністрації №215 від 22.07.2004 року та який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №233 03.03.2005 року (а.с.27).

01.11.2007 року між ОСОБА_2 , як орендодавцем, і ПП «Агро-Альянс-2007», засновником якого є ОСОБА_1 , що підтверджено даними про юридичну особу, як орендарем, на 7 років, було укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, що розташована на території Бурбулатівської сільської ради Близнюківського району Харківської області, загальною площею 6,5676 га, зареєстрованому в Близнюківському РВ ХРФ ДП «Центр ДЗК» 28.04.2010 за № 97(а.с.15-21).

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що нею були отримані від позивача ні 7000,00 доларів США, а 7000,00 грн., оскільки належних та допустимих доказів вказаного факту ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції надано не було, а загальне посилання ОСОБА_2 на вказаний факт, окрім слів у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі, нічим не підтверджується.

Також не мають відношення до предмета розгляду справи укладений між відповідачем та ПП «Агро-Альянс 2007» 01.11.2007 року договір оренди спірної земельної ділянки, посвідчений 28.04.2010 року у Близнюківському районному відділі Харківської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» з відповідними додатками, строком дії сім років (а.с.15-20) та договір оренди землі від 20.08.2015 року, укладений між відповідачем та ПП «Агро-Альянс 2007» 20.08.2015 року, внесений у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 25.09.2015 року, номер запису 11409073, строком дії 49 років (а.с.21-23), оскільки вказані договори укладені між відповідачем та юридичною особою ПП «Агро-Альянс 2007», де позивач, хоч і є керівником (а.с.11-14), однак в цих відносинах він не виступає від свого імені як фізична особа, а представляє виключно юридичну особу.

Не впливає на предмет позову і наявність заповіту з боку відповідача на ім`я позивача, оскільки такий правочин є одностороннім, який відповідач ОСОБА_2 в будь-який час може скасувати за власною волею, тому він жодним чином підстави позову не доводить (а.с.25-26).

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів як частину відповідної реституції за недійсним правочином купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, який був укладений 04.11.2009 року.

Відповідно до вказаного правочину відповідач надав позивачу розписку про отримання нею від позивача 7000,00 доларів США як погоджену сторонами ціну за земельну ділянку площею 6,5676 га, цільове призначення якої ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належить відповідачу на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР №063645, виданого 03.03.2005 року Близнюківською районною державною адміністрацією Харківської області (а.с.24). Оригінал вказаної розписки був оглянутий судом в судовому засіданні 28.08.2019 року та належним чином посвідчений.

З відзиву на позов вбачається, що ОСОБА_3 укладення цього договору не заперечує.

Згідно договору оренди цієї ж земельної ділянки від 20.08.2015, укладеному між тими ж сторонами, строком на 49 років, право оренди щодо якої зареєстроване 25.09.2015, що підтверджується як самим договором так і витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та про реєстрацію іншого речового права(а.с.21-23). Укладення саме цього договору ОСОБА_3 заперечує у зв`язку із чим звернулася до суду із відповідним позовом(а.с.28-34).

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 надав письмову розписку ОСОБА_3 про отримання грошових коштів, яка зберігається у нього.

У розписці зазначено, що вона надана всім кого це стосується і конкретно гр. ОСОБА_1 , з якої вбачається, що ОСОБА_2 стверджує, що гроші в сумі сім тисяч доларів нею отриманні в повному розмірі від гр. ОСОБА_1 , як ціна за земельну ділянку площею 6,5676 га, цільове призначення якої - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Бурбулатівської сільської ради Близнюківського району Харківської області, яка належить мені на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР №063645, виданого 03.03.2005 року Близнюківською райдержадміністрацією Харківської області. Претензій матеріального та фінансового характеру до гр. ОСОБА_1 я не маю»(а.с.24). Розписка датована 04.11. 2009, підписана ОСОБА_3 .

Факт її складення, зміст, дату, надання саме ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не оспорює.

Разом із тим вона зазначає, що ця розписка не є борговою і не є підтвердженням плати за оренду спірної земельної ділянки, а свідчить лише про отримання коштів на будь-які цілі без зобов`язання їх повернення. Проте далі її заперечення мотивоване таки з посиланням на боргові кошти які за певних обставин можуть не повертатися.

ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження того, що кошти від ОСОБА_1 вона отримала для лікування онука і отримала ці кошти в гривнях, а не доларах (7000 грв.). Твердження ОСОБА_2 у відзиві, що про отримання коштів у доларах вона вказала тільки внаслідок такої вимоги ОСОБА_1 , суд оцінює критично як бездоказове.

При вивченні вищевказаної розписки ОСОБА_2 у сукупності із іншими доказами, суд вважає що її зміст свідчить про те що у 2009 році між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникли правовідносини щодо купівлі-продажу належної їй на праві власності, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР №063645, виданого 03.03.2005 року Близнюківською райдержадміністрацією Харківської області, земельної ділянки. При цьому за продаж цієї земельної ділянки ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 7000 доларів. Вказала, що претензій матеріального та фінансового характеру до ОСОБА_1 не має.

Прийнявши оплату, ОСОБА_2 фактично передала ОСОБА_1 належну їй земельну ділянку та обіцяла сприяти переоформленню документів, передала оригінал державного акту серії ХР № 063645(а.с.27).

Крім того, підтверджуючи намір передати ОСОБА_1 у власність вказану земельну ділянку, ОСОБА_2 04.11.2009 склала заповіт, що був посвідчений приватним нотаріусом Яременко Г.В. та зареєстрований у спадковому реєстрі за № 48382518, згідно якого визначила спадкоємцем земельної ділянки з кадастровим № :03:000:0403 ОСОБА_1 , оригінал зазначеного заповіту також передала позивачу (25).

На той час існувала та продовжує існувати законодавча заборона, що унеможливлювала документально оформити укладену угоду, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що ОСОБА_2 було відомо оскільки про це вона вказала у відзиві.

З 2007 року ПП «Агро-Альянс-2007», єдиним засновником якого є ОСОБА_1 , безперешкодно використовувало зазначену земельну ділянку, і ніяких заперечень з боку ОСОБА_2 не надходило.

До 2018 року у ОСОБА_2 до ОСОБА_1 щодо вказаної земельної ділянки претензій не виникало. Лише у грудні 2018 року на адресу підприємства надійшов лист в якому ОСОБА_2 повідомила про свої претензії щодо орендної плати та заявила, що договір оренди від 30.08.2015 не підписувала, вважає його недійсним. Разом із тим на підтвердження недійсності цього договору ОСОБА_2 доказів не надано.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За положенням ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що 04.11.2009 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 була досягнута домовленість про купівлю-продаж належної ОСОБА_2 земельної ділянки, за якою сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору. ОСОБА_2 отримала за продаж землі від ОСОБА_1 вказані у розписці кошти - 7000 дол.

Згідно з пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, не допускається:

а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб;

б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, в порядку, визначеному цим законом.

Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

Частиною 2 ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Оскільки недійсність угоди, яка укладена між сторонами прямо встановлена законом, такий правочин є нікчемним, і суд першої інстанції вірно застосував його наслідки, стягнувши з відповідача на користь позивача грошові кошти, сплачені за придбання земельної ділянки в межах заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 81, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 29 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

І.В. Бурлака