КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 лютого 2019 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 758/6922/17

Апеляційне провадження №22-ц/824/62/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченко М.М.

суддів: Рубан С.М., Желепи О.В.

при секретарі: Ткаченко І.В.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1

представників відповідача: Клименко Н.С., Шурди О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», третя особа - ОСОБА_5, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Подільського районного суду м. Києва ухваленого 30 березня 2018 року в приміщенні суду під головуванням судді Ларіонової Н.М., інформація щодо складання повного тексту судового рішення відсутня,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до КП «Київтранспарксервіс» та з урахуванням уточнених позовних вимог, просив скасувати наказ відповідача від 21 квітня 2017 року № 226-К про його звільнення з посади начальника відділу паркування в Подільському районі м. Києва, поновити його на даній посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 квітня 2017 року по 20 листопада 2017 року в розмірі 54 600 грн. та моральну шкоду в сумі 100 000 грн.

В обґрунтування вимог зазначав, що наказом виконуючого обов'язки директора КП «Київтранспарксервіс» ОСОБА_5 від 21 квітня 2017 року № 226-К його звільнено з посади начальника відділу паркування в Подільському районі м. Києва в зв'язку з реорганізацією підприємства та скороченням штату працівників на підставі пункту першого статті 40 КЗпП України.

Вказує на те, що підставою звільнення був наказ від 12 січня 2017 року № 6, наказ від 19 січня 2017 року № 19 та попередження про скорочення посади від 19 січня 2017 року.

Своє звільнення вважає незаконним, оскільки фактично не проводилась реорганізація та скорочення штату працівників не відбулось в зв'язку з тим, що збільшилась кількість працівників керівного складу відділу паркування після реорганізації з більшим фондом оплати праці; йому не була запропонована рівноцінна посада і він мав перевагу на залишення на роботі. У зв'язку з незаконним звільненням він підлягає поновленню з оплатою вимушеного прогулу, виходячи з середнього заробітку.

Окрім того, позивач стверджує, що порушення трудових прав призвели до заподіяння йому моральної шкоди, яку він оцінює у 100 000 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до КП «Київтранспарксервіс», третя особа ОСОБА_5, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На думку позивача, реорганізація підприємства була фіктивною, оскільки зміни, які відбулися в структурі та штатному розписі, змінили тільки підпорядкування та назву структурних підрозділів підприємства. Зазначає, що йому всупереч вимогам трудового законодавства не було запропонована аналогічна тій, яку він обіймав, посада та яка була наявна на підприємстві.

22 серпня 2018 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Зазначає, що на підприємстві відбулись зміни організаційної та штатної структури, скорочення посад та чисельності працівників відповідно до наказу виконуючого директора КП «Київтранспраксервіс» Шестакова О.М. від 12 січня 2017 року № 06 «Про затвердження і введення в дію структури та штатного розпису».

Вказував на те, що службу паркування було ліквідовано, посаду начальника відділу паркування в Подільському районі, яку займав позивач, - скорочено. Також згідно нового штатного розпису підприємство має 7 відділів надання послуг з паркування по районах, тоді як попередня штатна структура передбачала 9 відділів паркування, чисельність працівників згідно організаційної структури 2017 року складає 495 штатних одиниць, що на чотири одиниці менше, ніж відповідно до організаційної структури 2016 року. Також зазначав, що замість двох окремих відділів паркування в Оболонському та Подільському районах створено єдиний відділ надання послуг з паркування. Звертав увагу на те, що посадові інструкції до та після впровадження змін в структурі підприємства мають суттєві відмінності в частині посадових обов'язків керівника, його підпорядкування.

Окрім того, вказує на те, що відсутність відповідного освітньо-кваліфікаційного рівня у позивача позбавляє його переважного права на залишення на роботі в порядку статті 42 КЗпП України.

28 серпня 2018 року позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначає, що всі наведені у відзиві на апеляційну скаргу аргументи відповідача є надуманими і такими, що не відповідають дійсності та суперечать вимогам законодавства України. Просив прийняти постанову, якою скасувати рішення місцевого суду та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 у повному обсязі.

Третя особа не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Представник позивача у суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній.

Представники відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували та просили відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Третя особа в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Згідно положень частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому, з урахуванням положень ст.372 ЦПК України, апеляційний суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що відповідач діяв правомірно та дотримався вимог трудового законодавства при звільненні позивача, а отже звільнення відбулось без порушень норм закону.

Апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду з огляду на таке.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, з 23 січня 2015 року позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем, працюючи головним спеціалістом відділу контролю якості надання послуг та виконання робіт (а.с. 46, том 1).

Наказом від 3 березня 2015 року № 132-к, позивача переведено на посаду начальника відділу паркування в Подільському районі служби паркування КП «Київтранспарксервіс» (а.с. 47, том 1).

Наказом КП «Київтранспарксервіс» №06 від 12 січня 2017 року затверджено та введено в дію з 19 січня 2017 року структуру КП «Київтранспарксервіс» та штатний розпис в новій редакції (а.с. 79, том 1).

Наказом КП «Київтранспарксервіс №19-к від 19 січня 2017 року проінформовано працівників про зміну організаційної структури підприємства та скорочення посад працівників, зокрема, начальника відділу паркування в Подільському районі служби паркування - ОСОБА_4 (а.с. 90-94, том 1).

Так, наказом виконуючого обов'язки директора КП «Київтранспарксервіс» ОСОБА_5 від 21 квітня 2017 року № 226-К позивача звільнено з вищевказаної посади начальника відділу паркування в Подільському районі в зв'язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (а.с. 48, том 1).

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно п. 1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст.40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 вказано, що при розгляді спорів про звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Отже, з урахуванням викладеного можна дійти висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Так, з матеріалів справи вбачається, що у січні 2017 року КП «Київтранспарксервіс» з метою підвищення ефективності і оптимізації управління підприємством затверджено зміни до організаційної структури підприємства та новий штатний розпис. Зокрема, зі штатного розпису виключено структурний підрозділ «Відділи паркування в районах служби паркування», посаду керівника в одному з яких займав позивач.

Разом з тим до нового штатного розпису включено структурний підрозділ «Відділ надання послуг з паркування в районах», а також затверджено посадову інструкцію начальника відділу надання послуг з паркування, з якої вбачається, що до начальника відділу надання послуг з паркування передані фактично усі функціональні обов'язки начальника відділу паркування служби паркування, жодних змін, окрім кваліфікаційних вимог до керівника, не відбулося.

Як вбачається зі штатного розпису, затвердженого у січні 2017 року, відділ надання послуг з паркування в районах налічує 14 штатних одиниць, тоді як відповідно до штатного розпису, затвердженого у жовтні 2016 року, відділ паркування налічував 13 штатних одиниць, що свідчить про збільшення чисельності штату працівників КП «Київтранспарксервіс».

Всі відмінності в посадових обов'язках начальника відділу обумовлені змінами в організації паркувальної діяльності, які відбулися ще до прийняття вище згаданих наказів, тобто, всі добавлені в новій редакції посадові обов'язки та завдання виконувалися начальниками відділів служби паркування.

А відтак апеляційний суд вважає, що у КП «Київтранспарксервіс» не відбулось змін в організації виробництва і праці, пов'язані із скороченням штату працівників, а тому звільнення позивача з цих підстав є незаконним.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що скорочення штату передбачає зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій тощо. Як вбачається з аналізу штатних розписів до реорганізації та після права та обов'язки працівників не змінилися. В КП «Київтранспарксервіс» не відбулися зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення штату працівників (підстава звільнення позивача). Відповідачем не наведені докази щодо змін в організації виробництва і праці, власник мав можливість перевести працівника на аналогічну новостворену посаду на тому ж підприємстві (створено 14 рівнозначних посад), і позивач мав переважне право на залишення на роботі (понад два роки безперервного стажу), а відтак доводи відповідача є такими, що не відповідають дійсності та суперечать вимогам законодавства України.

Також, апеляційний суд зауважує, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок роботодавця працевлаштувати працівника, а в дійсності керівництвом комунального підприємства за рахунок фіктивної реорганізації було проведено масове звільнення працівників підприємства і при скорочені штату жодний з 13 працівників відділу паркування не переведений на 14 новостворених аналогічних посад.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що звільнення ОСОБА_4 з роботи проведено з порушенням встановленого для цього порядку.

Разом з тим, відсутні підстави для скасування наказу № 226-К від 21 квітня 2017 року про звільнення позивача з роботи, оскільки відповідно до чинного законодавства України суд не наділений повноваженням скасовувати накази видані роботодавцем.

З матеріалів справи вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача становить 475 грн 75 к.

Час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення (21 квітня 2017 року) по день ухвалення судового рішення 7 лютого 2019 року) складає 448 робочих дні.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день ухвалення судового рішення становитиме (475 грн 75 к. х 448 роб. дні - 213136 грн) 213136 грн.

З огляду на викладене вище, порушення з боку відповідача ст.49-2 КЗпП України при вивільненні позивача, суд вважає, що наявні законні підстави для поновлення прав позивача шляхом визнання незаконним його звільнення, поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, включаючи строк який перевищує один рік, оскільки заява про поновлення позивача розглядається більше одного року не з вини працівника ( ч.2 ст.235 КЗпП України).

При цьому апеляційний суд зауважує, що при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України, суд керувався постановою Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 3 розділу III вищевказаної постанови при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки.

А відтак, суми, які суд визначив до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.

За моральну шкоду, заподіяну працівникові під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових правовідносинах (п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

А відтак, суд апеляційної інстанції вважає, за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1000 грн.

Також, апеляційний суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Крім того, в порядку розподілу судових витрат з урахуванням положень ст.141 ЦПК України та оскільки позивача звільнено від сплати судового збору в силу Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1600 грн 00 к.

З урахуванням викладених обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 необхідно задовольнити частково, а Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року скасувати та прийняти нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», третя особа - ОСОБА_5, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_4 на роботі у комунальному підприємстві «Київтранспарксервіс» посаді начальника відділу паркування в Подільському районі.

Стягнути з комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Леонтовича, 6) на користь ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу 213136 грн 00к. (обрахований з врахуванням податків та обов'язкових платежів).

Стягнути з комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Леонтовича, 6) на користь ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) суму маральної шкоди у розмірі 1000 грн.

Стягнути з комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Леонтовича, 6)в дохід держави судовий збір у розмірі 1600 грн 00 к.

В решті позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний тест постанови складено та підписано 12 лютого 2019 року.

Головуючий суддя:

Судді: