Номер провадження: 22-ц/813/1546/19
Головуючий у першій інстанції Васильків О.В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_3 - адвоката Фірсова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

21 грудня 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, в якому просив стягнути з відповідача на відшкодування матеріальної шкоди 13 239,37 грн., моральної шкоди - 10 000,00 грн. та витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 1535,00 грн., а також стягнути судовий збір.

При цьому позивач посилався на те, що 19.09.2017 року він, керуючи автомобілем Nissan, державний номер НОМЕР_1, рухаючись по вул. Кондрашина від вул. Чубаївська в напрямку вул. Фонтанська дорога, зупинився біля краю проїзної частини для висадки пасажира. В цей час відповідач ОСОБА_3, керуючи автомобілем Lexus RX330, державний номер НОМЕР_2, рухаючись по узбіччю об'їжджаючи затор скоїв зіткнення з автомобілем позивача, внаслідок чого спричинив значних матеріальних збитків і моральних страждань, у зв'язку із чим, позивач звертається до суду із позовом.

Відповідач позовних вимог не визнав з тих підстав, що він не порушував правил дорожнього руху (далі - ПДР), а тому не повинен відшкодовувати позивачу шкоду, у зв'язку з чим його представник надав суду письмовий відзив (а.с.86-87).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 13239,37 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача відшкодування моральної шкоди в розмірі 2500,00 грн.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_5 судові витрати у розмірі 2815,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2018 року, та постановлення нового, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначив, що висновок суду щодо встановлення його вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) є безпідставним, оскільки відносно нього протокол про адміністративне правопорушення не складався, до адміністративної відповідальності він не притягався.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2018 року залити без змін (а.с.133-136).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що з вини відповідача ОСОБА_3 сталася ДТП, внаслідок чого був пошкоджений автомобіль позивача, та йому була спричинена матеріальна і моральна шкода.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.09.2017 року сталася ДТП за участі транспортних засобів, а саме автомобіля марки Nissan Almera, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля марки Lexus RX330, державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3, у зв'язку з чим автомобілі отримали механічні пошкодження. Вказана обставина підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення, складеного лише відносно ОСОБА_5 а також схемою місця ДТП (а.с. 49).

Постановою судді Київського районного суду м. Одеси від 01.11.2017 року ОСОБА_5 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП і накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

Однак, постановою судді апеляційного суду Одеської області Потаніна О.О. від 08.12.2017 року постанову судді Київського районного суду м. Одеси від 01.11.2017 року скасовано і справу закрито. При цьому суддя апеляційного суду Одеської області в постанові від 08.12.2017 року зазначив, що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 зробив зупинку з дотриманням ПДР у правого краю проїзної частини дороги для висадки пасажира. В момент відкриття дверей пасажиром з правого боку, водій автомобіля НОМЕР_3, пошкодив передні праві двері та завдав значних матеріальних збитків, тому суддя прийшов до висновку, що порушення ПДР допустив водій «Лексус», н/з НОМЕР_2, який рухався по узбіччю з правого боку, тобто відповідач ОСОБА_3, внаслідок чого сталася ДТП (а.с.8-10).

Таким чином, судовим рішенням по адміністративній справі встановлено, що вина у скоєнні ДТП водія ОСОБА_5, тобто позивача по даній цивільній справі, повністю відсутня, в той час як у скоєні ДТП мається вина водія ОСОБА_3, - відповідача у даній цивільній справі, що не було враховано працівниками патрульної поліції при виїзді на місце ДТП та складанні протоколу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч.ч. 4,5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач і апелянт ОСОБА_3 не спростував висновок судді апеляційного суду Одеської області Потаніна О.О., який мається в постанові апеляційного суду Одеської області від 08.12.2017 року, що свідчить про винність дій відповідача ОСОБА_3 у скоєнні ДТП.

Так, звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_5 посилався на те, що внаслідок зіткнення автомобілів, автомобіль марки Nissan Almera, що належить ОСОБА_5, отримав механічні пошкодження.

Згідно звіту №30949170 про оцінку вартості матеріальної шкоди, спричиненої володільцю КТЗ, складений 27.10.2017 року ТОВ «ХАВК ХОЛДИНГ», наданого позивачем вбачається, що вартість матеріальної шкоди, спричиненої володільцю автомобіля НОМЕР_4, на момент дослідження складає 13239,37 грн. (а.с.13-18).

Вирішуючи питання про необхідність задоволення позовних вимог, в частині матеріальної шкоди, суд виходив із вимог, передбачених ч. 1 ст. 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною 5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У відповідності до ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до п.п. 4,14 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

У відповідності до ст. 1188 ЦК України шкода, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Таким чином, при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за вказаними нормами доказуванню підлягають: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією і негативними наслідками.

Як було вказано вище, в постанові апеляційного суду Одеської області від 08.12.2017 року зазначено, що факт зіткнення автомобіля «Лексус» з дверми, які відкрив пасажир автомобіля Nissan Almera, є причиною того, що водій ОСОБА_3 хотів об'їхати зупинившийся автомобіль по узбіччю, рух по якому чи обгін заборонений, і не відреагував на те, що проходить висадка пасажира. Тобто судовим рішенням встановлена вина ОСОБА_3 у скоєнні ДТП, внаслідок якої позивачу ОСОБА_5 було завдано матеріальної і моральної шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом роз'яснень, що містяться у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, вирішуючи питання про розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд врахував зміни його життєвих зв'язків, глибину душевних страждань, інших обставин справи, та з урахуванням вимог розумності і справедливості, дійшов висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди суму 2 500 грн.

З огляду на викладене, та виходячи з встановлених конкретних обставин справи, надавши належну оцінку представленим у справі доказам у їх сукупності, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, що беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і дійшов правильного висновку, з яким повністю погоджується колегія суддів, щодо наявності підстав для стягнення матеріальної шкоди у сумі 13239,37 грн. та моральної шкоди у сумі 2500 грн., і ухвалив обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог, яке відповідає вимогам закону.

При цьому, суд також обгрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача судові витрати у справі в розмірі 2815,00 грн., із яких витрати на проведення експертного дослідження складають 1535,00 грн., та судовий збір - 1280 грн.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що він не є виним у скоєнні вищевказаного ДТП, оскільки відносно нього протокол про адміністративне правопорушення не складався, і відносно нього не було постановлено судового рішення про притягнення його до адміністративної відповідальності, то вони є необгрунтованими.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що постановою судді апеляційного суду Одеської області Потаніна О.О. від 08.12.2017 року постанову судді Київського районного суду м. Одеси від 01.11.2017 року скасовано і справу відносно ОСОБА_5 було закрито у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, про що вказано в мотивувальній частині постанови.

При цьому суддя апеляційного суду Одеської області у вказаній постанові від 08.12.2017 року зазначив, що порушення ПДР допустив водій «Лексус», н/з НОМЕР_2, який рухався по узбіччю з правого боку, тобто відповідач ОСОБА_3, внаслідок чого сталася ДТП (а.с.8-10).

Тобто, судовим рішенням по адміністративній справі встановлено, що вина у скоєнні ДТП водія ОСОБА_5, тобто позивача по даній цивільній справі, повністю відсутня, в той час як у скоєні ДТП мається вина водія ОСОБА_3, - відповідача у даній цивільній справі, що не було враховано працівниками патрульної поліції при виїзді на місце ДТП та складанні протоколу про адміністративне правопорушення.

З цих підстав, вина відповідача і заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 встановлена судовим рішенням в адміністративній справі, а тому у відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню в даній цивільній справі.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України є малозначна, тому у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне рішення складено 18.02.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра