Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 334/5907/14-ц

провадження № 61-40701св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:головуючого - Стрільчука В.А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2014 року у складі судді Козлової Н. Ю. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 12 червня 2018 року у складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Дашковської А. В., Кримської О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та стягнення коштів.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що із 26 серпня 1994 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_3 У грудні 2013 року сімейні відносини припинені. У шлюбі мають двох дітей: дочку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. За час перебування у шлюбі сторони придбали таке майно:

1) житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 0,0576 га (кадастровий номер НОМЕР_2), який зареєстрований на відповідача на підставі договору купівлі-продажу будинку від 05 квітня 2007 року № 829 та посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л. О.; земельна ділянка належить відповідачеві на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 21 листопада 2007 року;

2) приміщення № 4, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2, зареєстроване на відповідача на підставі свідоцтва про право власності від 31 серпня 2001 року № 1913, яке видане Виконавчим комітетом Запорізької міської ради;

3) двокімнатну квартиру АДРЕСА_4, яка зареєстрована на відповідача на підставі договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л. Б., зареєстрованого у реєстрі за № 2069;

4) трикімнатну квартиру АДРЕСА_3, яка зареєстрована на нього на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О. В. від 26 лютого 1997 року, зареєстрованого у реєстрі за № 687;

5) легковий автомобіль «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований на відповідача.

Крім того, у нього із відповідачем є боргові зобов'язання на суму 1 631 440,00 грн перед ОСОБА_9, які виникли внаслідок укладення ним в інтересах сім'ї договорів позики від 23 квітня, 16 серпня 2007 року, 18 лютого, 17 березня 2008 року, за якими він отримав у борг грошові кошти у розмірі 165 000,00 дол. США для погашення кредитних зобов'язань перед банком. На ці грошові кошти придбаний жилий будинок і здійснено його перепланування та ремонт. Із суми боргу повернуто 15 000,00 дол. США, 150 000,00 дол. США ? не повернуто. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2014 року стягнуто із позивача на користь ОСОБА_9 зазначений борг. Після припинення сімейних відносин, 06 червня 2014 року, позивач повернув частину боргу ОСОБА_9 у розмірі 800 000,00 грн, про що останній видав йому розписку.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя із урахуванням боргових зобов'язань. У його власність виділити житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 0,0576 га (кадастровий номер НОМЕР_2),зареєстрований на ім'я ОСОБА_3, вартістю 676 903,00 грн; приміщення № 4, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2, зареєстроване на ім'я ОСОБА_3, вартістю 617 188,00 грн; визнати за ним право особистої власності на вказане майно. Виділити ОСОБА_3 трикімнатну квартиру АДРЕСА_3, що зареєстрована на його ім'я, вартістю 593 956,00 грн; двокімнатну квартиру АДРЕСА_4, зареєстровану на ім'я ОСОБА_3, вартістю 446 882,00 грн; легковий автомобіль марки «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований на ім'я ОСОБА_3, вартістю 134 101,91 грн; стягнути із ОСОБА_3 на його користь 340 424,45 грн ? боргових зобов'язань, сплачених на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2014 року.

Справа розглядалася судами різних інстанцій неодноразово.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2014 року позов задоволено. Виділено ОСОБА_2 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 0,0576 га (кадастровий номер НОМЕР_2). Виділено ОСОБА_2 приміщення № 4, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 0,0576 га (кадастровий номер НОМЕР_2). Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення № 4, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2. Виділено ОСОБА_3 трикімнатну квартиру АДРЕСА_3; двохкімнатну квартиру АДРЕСА_4; легковий автомобіль марки «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_1. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 340 424,45 грн ? боргових зобов'язань, сплачених на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2014 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюване майно придбане сторонами у період шлюбу, а тому воно є спільною сумісною власністю подружжя та частки у ньому є рівними. Суд провів поділ спільного майна подружжя із урахуванням боргових зобов'язань за договорами позики, застосувавши положення частини четвертої статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України). При цьому, установивши, що майно неможливо поділити відповідно до ідеальних часток, і що у сторін виникли двосторонні зобов'язання: у відповідача перед позивачем на суму 400 000,00 грн, сплачених ним боргових зобов'язань, які підлягають поділу, а у позивача перед відповідачем - на суму 59 575,55 грн, у зв'язку із виділенням більшої частки майна у натурі порівняно з ідеальною часткою, суд вважав, що ці вимоги є зустрічними та однорідними, тому вони частково зараховуються на суму 59 575,55 грн і стягненню із відповідача підлягають боргові зобов'язання у розмірі 340 424,45 грн із урахуванням зустрічних вимог.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 12 червня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_3 залишена без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2014 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Апеляційним судом взято до уваги пояснення представників сторін, які фактично погоджуються із таким розподілом майна із урахуванням боргових зобов'язань за договором позики, оскільки на момент розгляду справи майно знаходиться у користуванні у кожної зі сторін.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників.

У січні 2018 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2014 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 12 червня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно виділили позивачу житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, оскільки він розташований на земельній ділянці, яка приватизована відповідачем, і є її особистою власністю. Діти сторін проживають разом із відповідачем. Таким чином, оскаржувані судові рішення прийняті із порушенням вимог статей 7, 57, 61, 71 СК України без урахування інтересів дітей, які проживають із нею, а також робить неможливим використання нею земельної ділянки, належної їй на праві приватної власності, що є порушенням її прав як землевласника, передбачених статтею 41 Конституцію України, статтею 414 Цивільного кодексу України, статтями 78, 90 Земельного кодексу України. Крім того, висновок судів про те, що оспорюваний договір позики укладений в інтересах сім'ї, є безпідставним та не відповідає фактичним обставинам справи. Також відсутні будь-які докази того, що грошові кошти у розмірі 800 000,00 грн, які повернуті ОСОБА_2 ОСОБА_9, є особистими коштами позивача.

У січні 2019 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3, у яких заявник просить відхилити указану касаційну скаргу, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції представник відповідача - ОСОБА_10 погодилася та визнала проведений поділ майна і боргові зобов'язання подружжя. Додатковими пояснення від 15 січня 2018 року відповідач просила виділити їй у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_4, трикімнатну квартиру АДРЕСА_3, легковий автомобіль «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_1.

Рух справи у суді касаційної скарги

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано цивільну справу та надано строк на подання відзиву.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга, подана ОСОБА_3, підлягає частковому задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що 26 серпня 1994 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб.

У період шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2014 року шлюб між сторонами розірваний.

За час шлюбу сторони набули таке майно: житлового будинку АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 0,0576 га, яка приватизована ОСОБА_3 на підставі рішення 14 сесії п'ятого скликання, загальною вартістю 676 903,00 грн; приміщення № 4, розташоване за адресою: АДРЕСА_2, зареєстроване на ім'я ОСОБА_3, вартістю 617 188,00 грн; двокімнатну квартиру АДРЕСА_4, зареєстровану на ім'я ОСОБА_3, вартістю 446 882,00 грн; трикімнатну квартиру АДРЕСА_3, зареєстровану на ім'я ОСОБА_2, вартістю 593 956,00 грн; легковий автомобіль марки «Volkswagen golf», державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 134 101,91 грн.

06 червня 2014 року ОСОБА_2 повернув частину боргу позикодавцю у розмірі 800 000,00 грн, про що останній видав йому розписку.

Нормативно-правове обґрунтування

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі частиною першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).

Частиною першою статті 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій виходили із того, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1,не підлягає поділу в натурі, тому виділяється у власність позивачу.

Проте з таким висновком судів у повній мірі погодитися не можна, оскільки суди у своїх рішеннях не навели достатніх мотивів, за яких вони вважали за необхідне виділити спірний житловий будинок саме позивачу.

Водночас судами попередніх інстанцій залишено поза увагою, що спірний житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка приватизована ОСОБА_3 на підставі рішення 14 сесії п'ятого скликання Запорізької міської ради від 29 серпня 2007 року та їй виданий державний акт на право власності на земельну ділянку від 21 листопада 2007 року серії НОМЕР_3, який міститься у матеріалах справи.

Земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу у приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Норма, яка передбачала, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, і була закріплена у частині п'ятій статті 60 СК України, діяла лише у період із 08 лютого 2011 року по 12 червня 2012 року.

Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій, виділяючи у власність позивачу спірний житловий будинок, фактично передали йому у власність земельну ділянку, яка є особистою приватною власністю відповідача, у зв'язку із чим у порушення положень Конституції України позбавили останню права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Після розлучення сторін їхні неповнолітні діти ? ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ? проживають разом із матір'ю ОСОБА_3, що встановлено судовим рішенням від 23 липня 2014 року у справі № 334/4935/14-ц.

Судами встановлено, що місце проживання ОСОБА_3 та неповнолітніх дітей ? ОСОБА_4 та ОСОБА_5, зареєстроване у за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з частинами восьмою, дев'ятою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, враховуючи те, що спірний житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка належить відповідачу на праві особистої приватної власності, після розірвання шлюбу між сторонами їхні неповнолітні діти проживають разом із відповідачем, із урахуванням принципів справедливості, добросовісності та розумності вважає за доцільне виділити житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, у власність відповідачу.

Посилання позивача у відзиві на касаційну скаргу на додаткові пояснення до апеляційної скарги від 15 січня 2018 року, які поданні ОСОБА_3 до апеляційного суду, згідно з якими остання просила суд виділити у власність позивачу спірний житловий будинок, є необґрунтовані з огляду на таке.

Зі змісту додаткових пояснень до апеляційної скарги від 15 січня 2018 року вбачається, що ОСОБА_3 згідна на виділення у власність ОСОБА_2 житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, та визнання права власності за ОСОБА_2 на нього, проте за умови, що відповідач буде звільнена від обов'язку сплатити на користь позивача боргові зобов'язання за укладеними договорами позики.

Суди зобов'язали відповідача сплати на користь позивача боргові зобов'язання за укладеними договорами позики, це питання не вирішене між сторонами добровільно, що вбачається зі змісту касаційної скарги, а тому правових підстав брати до уваги вказані додаткові пояснення немає.

Оскільки касаційний суд дійшов до висновку про виділення відповідачу житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, то трикімнатна квартира АДРЕСА_3, підлягає виділенню у власність позивача.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що апеляційним судом безпідставно залишено в силі рішення суду першої інстанції, яким ОСОБА_3 виділене майно, яке було відчужене нею на користь третіх осіб, у зв'язку із чим потрібно лише враховувати його вартість при поділ майна, є необґрунтованими з огляду на таке.

Постановою суду апеляційної інстанції, яка набрала законної сили 12 червня 2018 року, залишено без змін рішення суду першої інстанції, яким виділено ОСОБА_12, зокрема, двокімнатну квартиру АДРЕСА_4, та легковий автомобіль марки «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_1.

За встановленими судами обставинами, двокімнатну квартиру АДРЕСА_4, відповідач подарувала ОСОБА_4, що підтверджується договором дарування від 21 жовтня 2016 року, а легковий автомобіль марки «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_1, відповідач продала ОСОБА_13, що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу від 14 квітня 2017 року.

ОСОБА_3 після ухвалення оскаржуваних судових рішень самостійно розпорядилася належним їй майном, а тому це не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень. Суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права на момент ухвалення ними рішень.

Оскільки рішення судів попередніх інстанцій у частині виділення позивачу приміщення № 4, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2, сторонами не оскаржувалися, то судом касаційної інстанції рішення у вказаній частині не переглядаються.

Щодо стягнення грошових коштів

Звертаючись із позовом до суду, ОСОБА_2 просив суд стягнути із відповідача на його користь боргові зобов'язання у розмірі 400 000,00 грн, що сплачені ним за судовим рішенням від 05 травня 2014 року у справі № 334/2675/14-ц.

Так судами встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, придбаний за кредитні кошти, надані ОСОБА_3 Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» за кредитним договором від 05 квітня 2007 року.

Із метою погашення вказаного кредиту, а також для здійснення переобладнання та ремонту вказаного житлового будинку, ОСОБА_2 в інтересах сім'ї уклав із ОСОБА_9 договори позики від 23 квітня, 16 серпня 2007 року, 18 лютого, 17 березня 2008 року, за якими позивач отримав у борг грошові кошти у розмірі 165 000,00 дол. США.

Із суми боргу повернуто ОСОБА_9 15 000,00 дол. США.

Рішенням Ленінський районний суд м. Запоріжжя від 05 травня 2014 року стягнуто із позивача на користь ОСОБА_9 борг у розмірі 1 631 440,00 грн.

Позивачем на виконання вказаного судового рішення повернуто ОСОБА_9 800 000,00 грн, що підтверджується розпискою від 06 червня 2014 року.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

За обставинами, встановленими судами, позивачем за час перебування у шлюбі із відповідачем повернуто ОСОБА_9 частину боргу у розмірі 800 000,00 грн.

Нормами чинного законодавства передбачено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.

Оскільки, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що сплаченні ним за час перебування у шлюбі із відповідачем 800 000,00 грн є його особистою приватною вартістю, то такі кошти слід вважати спільною сумісною власністю подружжя, а отже вимога позивача про стягнення із відповідача на його користь боргових зобов'язань у розмірі 400 000,00 грн задоволенню не підлягає.

Проте суди попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних рішень вказаних обставин не врахували, у зв'язку із чим помилково стягнули із відповідача на користь позивача боргові зобов'язання у розмірі 340 424,45 грн.

Враховуючи те, що загальна вартість майна, виділеного відповідачу, більша за загальну вартість майна, виділеного позивачу, на 46 742,90 грн, то із відповідача на користь позивача необхідно стягнути 23 371,45 грн.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Вищевикладене свідчить про те, що судами встановлено всі обставини справи, однак неправильно застосовано норми матеріального права, яка підлягала застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи. Тому оскаржувані рішення підлягають частковому скасуванню із ухваленням нового рішення у відповідній частині.

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.

Відповідно до пункту 7 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду касаційної скарги на рішення суду встановлена ставка судового збору у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

При поданні позовної заяви до суду першої інстанції позивачем сплачений судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

Таким чином, розмір судового збору за подання до суду касаційної скарги повинен був складати 7 308,00 грн. При розподілі судових витрат Верховний Суд виходить із цієї суми, а не помилково сплаченої стороною відповідача суми у розмірі 17 620,00 грн.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на висновок стосовно суті касаційної скарги, сплачений у зв'язку з розглядом справи у суді касаційної інстанцій судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а саме позивач зобов'язаний відшкодувати відповідачу 38 % від суми судового збору, який повинен був сплатити відповідач за подання касаційної скарги (1 076 903,00 грн (загальна вартість задоволених вимог касаційної скарги) ? 100 % / 2 809 454,45 грн (загальна вартість спірного майна разом із сумою боргових зобов'язань)), що складає 2 777,04 грн (7 308,00 грн ? 38 % / 100 %).

Сплачений у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанцій судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а саме відповідач зобов'язана відшкодувати позивачу 33 % від суми судового збору (921 408,36 грн (загальна вартість задоволених позовних вимог) ? 100 % / 2 809 454,45 грн (загальна вартість спірного майна разом із сумою боргових зобов'язань)), що складає 1 205,82 грн.

Стягнутий із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 розмір судового збору у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції підлягає зменшенню пропорційно розміру задоволених вимог, а саме до 1 205,82 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2014 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 12 червня 2018 року у частині виділення ОСОБА_2 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, виділення ОСОБА_3 Алімовній трикімнатної квартири АДРЕСА_3, стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 340 424,45 грн боргових зобов'язань скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.

Виділити ОСОБА_3 у власність у порядку поділу спільного майна подружжя житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Виділити ОСОБА_2 у власність у порядку поділу спільного майна подружжя трикімнатну квартиру АДРЕСА_3.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 23 371,45 грн.

ОСОБА_2 у стягненні із ОСОБА_3 340 424,45 грн відмовити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2014 року у частині стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму судового збору змінити, зменшивши розмір стягненого судового збору до 1 205,82 грн.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2 777,04 грн судового збору за касаційний розгляд.

В інших частинах рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2014 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 12 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак