КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 753/3227/18-ц Головуючий у суді першої інстанції: Мицик Ю.С.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/751/19 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах
Головуючого Волошиної В.М.
Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.
при секретарі Маличівській Н.В.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 квітня 2018 року у цивільній справі за позовом Моторно (транспортного)страхового бюро України до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -
в с т а н о в и л а :
Указом Президента України "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" від 29.12.2017 № 452/2017 ліквідовано, зокрема: Апеляційний суд Київської області, Апеляційний суд міста Києва, та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.
Відповідно до частини шостої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди, що ліквідуються, припиняють здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.
Повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи Київського апеляційного суду опубліковано в газеті «Голос України» від 03.10.2018 № 185 (6940).
Позовні вимоги мотивовані тим, що 30 червня 2016 року в м. Херсоні сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля 3IЛ-131, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля HYUNDAI SANTAFE, д.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , в результаті чого, власнику автомобіля HYUNDA SANTAFE був нанесений матеріальний збиток.
Постановою Херсонського міського суду Херсонської області від 28 вересня 2016 року водія ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3 400 грн.
На дату скоєння ДТП водій ОСОБА_2 не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У зв`язку із виплатою відшкодування МТСБУ за рахунок коштів фонду захист потерпілих, позивач набув право звернутись до суду із регресним позовом.
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 квітня 2018 року позовні вимоги задоволені.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України кошти сплачені в рахунок страхового відшкодування у розмірі 39 814,17 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 762 грн.
Не погодившись із заочним рішенням суду ОСОБА_1 - представник ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість та таким, що підлягає скасуванню з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильного застосування норм матеріального права. З приводу цього вказував, що ОСОБА_2 не є володільцем транспортного засобу 31Л-131, д.н.з НОМЕР_1 . Володільцем вказаного автомобіля є військова частина НОМЕР_3 Міністерства оборони України, солдатом якої на момент вчинення ДТП, був ОСОБА_2 . Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 по стройовій частині Міністерства оборони України ОСОБА_2 звільнений з військової служби у запас 06.07.2016. На думку представника відповідача, належним відповідачем по справі мала бути військова частина НОМЕР_3 Міністерства оборони України, оскільки ОСОБА_2 на той час перебував у службових відносинах з цією частиною, якій і належить автомобіль 31Л-131, д.н.з НОМЕР_1 , а ОСОБА_2 залучений до участі у справі, як третя особа. За таких обставин, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника відповідача ОСОБА_2 , позивач МТСБУ просив рішення Дарницького районного суду м. Києва залишити без змін. Посилався на правові висновки Верховного Суду України, а саме, що страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страхового відшкодування. Щодо обраного позивачем способу захисту зазначав норми ч.2 ст. 8, ч.4 ст. 55 Конституції України та ст. ст. 15, 16 ЦК України. Окрім того, вказував, що ОСОБА_2 не надав суду належних доказів, що на момент ДТП він виконував службові обов`язки.
Відповідач ОСОБА_2 у судові засідання апеляційного суду на неодноразові виклики не з`явився.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача ОСОБА_2 в судове засідання, який про час та місце розгляду справи повідомлявся, причину неявки суду не повідомили, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, відповідач для участі у справі направив свого представника.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення передбачені ст. 376 ЦПК України.
Задовольняючи позовні вимоги Моторно (транспортне) страхового бюро України та стягуючи на його користь з ОСОБА_2 кошти сплачені в рахунок страхового відшкодування у розмірі 39 814,17 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 762 грн. суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог.
Проте, з такими висновками суду погодитись не можна виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Разом з тим, рішення суду не відповідає вимогам вищезазначеної норми, при його ухваленні суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, недоведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необгрутованого рішення.
Судом встановлено, що постановою Херсонського міського суду Херсонської області від 28 вересня 2016 року установлено, що 30 червня 2016 року о 15.30 год. в м. Херсон по вул. Перекопській ОСОБА_2 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не врахував дорожньої обстановки та не дотримався безпечного бокового інтервалу, керуючи транспортним засобом ЗІЛ-131, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 скоїв дорожньо-транспортну пригоду та допустив зіткнення з автомобілем HYUNDAI SANTAFE, д.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , порушив п.2.9.(а) Правил дорожнього руху та тим самим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу 3400 грн.
В результаті ДТП був пошкоджений автомобіль HYUNDAI SANTAFE, д.н. НОМЕР_2 .
Транспортний засіб ЗІЛ-131, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 належить військовій частині НОМЕР_4 ( НОМЕР_3 ).
Станом на 30.06.2016 цивільно-правова відповідальність власника (в/ч НОМЕР_3 ) транспортного засобу ЗІЛ-131, д.н.з. НОМЕР_1 застрахована не була, так як не передбачена законодавством.
Розмір завданих збитків згідно Звіту №5621/4 про визначення вартості матеріального збитку, завданого автомобілю HYUNDAI SANTAFE, д.н. НОМЕР_2 від 27.07.2016 становить 41 325,55 грн.
12.12.2017 МТСБУ звернулось до ОСОБА_2 з листом про компенсацію в добровільному порядку витрат, понесених у зв`язку з проведенням регламентної виплати потерпілому, а також витрат, понесених МТСБУ для встановлення розміру збитку та збору документів.
На момент скоєння ДТП 30.06.2016 ОСОБА_2 проходив строкову військову службу на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 №15/2015 «Про часткову мобілізацію» 25.04.2015, був призваний на військову службу до Збройних Сил України. Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 05.06.2015 №158 зарахований до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_3 , яка входить до складу сил, що залучаються та безпосередньо беруть участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей. Він дійсно в період з 05.06.2015 по 04.04.2016 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі Донецької та Луганської областей.
Наказом №188 від 06.07.2016 командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) старшого солдата військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період ОСОБА_5 на підставі Указу Президента України від 24 червня 2016 року/ №271/2016 вважати таким, що звільнений з військової служби у запас за підпунктом «є» (призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб рядового, сержантсько - старшинського та офіцерського складу, у строки, визначені рішенням Президента України) пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» вважати таким, що справи та посаду здав, з 06 липня 2016 року виключити зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
Із повідомлення №44 від 04.02.2019 військової частини НОМЕР_4 транспортний засіб ЗІЛ-131, д.н.з. НОМЕР_1 належав військовій частині НОМЕР_4 ( НОМЕР_3 ) Міністерства оборони України.
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним законодавчим актом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Згідно з пунктом 38.2.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України).
Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник).
Разом з тим, правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала.
При цьому, за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Таким чином, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України).
Однак, частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок про те, що водій транспортного засобу, винний у заподіянні шкоди іншій особі, може нести відповідальність перед страховиком в порядку регресу лише у випадку, коли він є власником вказаного джерела підвищеної небезпеки або на відповідній правовій підставі володіє ним.
Судом встановлено, що відповідач не був власником автомобіля марки ЗІЛ-131, д.н.з. НОМЕР_1 , на якому вчинив дорожньо-транспортну пригоду, та не володів ним на підставі будь-якого речового права, а в момент заподіяння шкоди виконував обов`язки військової служби. Цей факт підтверджується актом службового розслідування військової частини НОМЕР_3 та наказом від 01.07.2016 цієї ж військової частини із яких вбачається, що 30.06.2016 автомобільна колона військової частини п/п НОМЕР_3 рухалась за маршрутом «навчальний центр «Широкий Лан» м. Херсон с. Українське і о 15-30 відбулося ДТП за участю автомобіля марки ЗІЛ-131, д.н.з. НОМЕР_1 , який рухався у зазначеній колоні під керуванням ОСОБА_2 .
Даних про те, що відповідач заволодів транспортним засобом за допомогою протиправних дій в матеріалах справи немає, у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що транспортний засіб Міністерства оборони України використовувався при виконанні військових обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Пунктом 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК).
Установлено, що позивач - представник МТСБУ, не заявив клопотання про залучення до участі у справі як відповідача власника джерела підвищеної небезпеки військову частину, яким була заподіяна шкода.
Колегія суддів повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що автомобіль марки ЗІЛ-131, д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 у момент ДТП, належав не останньому, а Міністерству оборони України, до якого позивач вимог не пред`являв, а також врахувавши, що під час вчинення ДТП відповідач виконував обов`язки військової служби вважає, що суд першої інстанції не врахував фактичних обставин справи, вимог закону, не надав оцінку всім доказам у справі і прийшов до помилкового висновку про задоволення позову, оскільки у правовідносинах, які склалися між сторонами спірна сума витрат, пов`язаних з регламентною страховою виплатою, не може бути стягнута з ОСОБА_2 .
Ураховуючи фактичні обставини справи, вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 376, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів ,-
п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 задовольнити.
Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 квітня 2018 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Моторно- транспортного страхового бюро України відмовити.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 19 лютого 2019 року.
Головуючий:
Судді: