Номер провадження: 22-ц/813/802/19
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О.А.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Дрішлюка А.І., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи державний нотаріус Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Назарчук Наталія Михайлівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Варава Катерина Валеріївна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Атланта» Інвестиційна група, Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлопромбуд» про визнання свідоцтва про право власності, договорів дарування та купівлі-продажу недійсними, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про право власності, договорів дарування та купівлі-продажу недійсними, визнання права власності, посилаючись на те, що 21 жовтня 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлопромбуд» та ОСОБА_2 , укладений Договір пайової участі у будівництві із розрахунком у цінних паперах № 352. Відповідно до пункту 3.1., 4.1. вказаного договору об`єктом інвестування, АДРЕСА_1 , є п`яти кімнатна квартира загальною площею 140,65 кв.м., будівельний номер № 220, яка розташована на 17-18 поверсі секції №2.

25 січня 2011 року укладено додаткову Угоду про зміну Сторони (Інвестора) №1 до Договору пайової участі у будівництві з розрахунком у цінних паперах № 352 від 21.10.2010 року, згідно якої всі права та обов`язки на квартиру АДРЕСА_2 повністю переходять до ОСОБА_6 .

Також, 25 січня 2011 року укладено Угоду про заміну Сторони (Покупця) №1 до Договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-04/07-352 від 21.10.2010 року, відповідно до якої всі права і обов`язки Покупця повністю переходять до ОСОБА_7 .

05 лютого 2013 року на ім`я ОСОБА_2 видане свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Оскільки позивач вважала, що вказане свідоцтво видано неправомірно, укладені в подальшому на підставі нього правочини є недійсними, вона вимушена звернутися з позовом до суду.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги просив суд визнати недійсним свідоцтво на право власності від 05.02.2013 року на квартиру АДРЕСА_2 , видане ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений 05.06.2014 року державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М., за реєстраційним номером № 5-780; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Варава К.В., за реєстраційним номером № 456; визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали, не заперечували проти їх задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, посилаючись на їх необґрунтованість.

Представник третьої особи ТОВ «Житлопромбуд» в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 липня 2017 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_8 , звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

21 жовтня 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлопромбуд» та ОСОБА_2 , укладений Договір пайової участі у будівництві із розрахунком у цінних паперах №352, відповідно до пункту 3.1., 4.1. якого об`єктом інвестування, АДРЕСА_1 , є п`ятикімнатна квартира загальною площею 140,65 кв.м., будівельний номер №220, яка розташована на 17-18 поверсі секції № 2.

05 лютого 2013 року на ім`я ОСОБА_2 видане свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

27 березня 2015 року Біляївським районним судом Одеської області винесено рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спільну сумісну власність і скасування державної реєстрації майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про поділ майна подружжя, визнання недійсними договорів дарування та купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, вказане рішення суду набрало законної сили 11 червня 2015 року.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 27 березня 2015 року (яке було предметом перегляду судами апеляційної та касаційної інстанцій, та є чинним на час розгляду справи) визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений 05 червня 2014 року державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М., за реєстраційним номером № 5-780 та витребувано з володіння ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 , яка їй належала на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Варава К.В., за реєстраційним номером №456, на користь ОСОБА_3 .

Цим рішенням встановлено що спірна квартира була придбана подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на спільні кошти, а тому є спільним майном подружжя.

Як вбачається з мотивувальної частини рішення, ОСОБА_2 набув право власності па квартиру АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 05.02.2013 року, підставою видачі якого були первинні документи на об`єкт нерухомого майна: договір про пайову участь у будівництві від 21.10.2010 року, договір купівлі-продажу пінних паперів № 13-04/07-352 від 21.10.2010 року, додаткова угода до договору пайової участі від 19.11.2012 року, акт приймання-передачі приміщення від 20.11.2012 року, технічний паспорт.

Суд першої інстанції правильно критично поставився до укладених 25 січня 2011 року додаткової Угоди про зміну Сторони (Інвестора) №1 до Договору пайової участі у будівництві з розрахунком у цінних паперах №352 від 21.10.2010р., згідно якої всі права та обов`язки на квартиру АДРЕСА_2 повністю переходять до ОСОБА_6 , до Угоди про заміну Сторони (Покупця) №1 до Договору купівлі-продажу цінних паперів №Б-04/07-352 від 21.10.2010р., відповідно до якої всі права і обов`язки Покупця повністю переходять до ОСОБА_7 , так як 19.11.2012р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлопромбуд» та ОСОБА_2 нова додаткова угода до Договору пайової участі у будівництві зі строком у цінних паперах №352 від 21.10.2010р., яка встановлювала нові правовідносини між ТОВ «Житлопромбуд» та ОСОБА_2 і стала підставою для видачі свідоцтва про право власності від 05.02.2013р. саме на ім`я ОСОБА_2 .

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги про визнання свідоцтва про право власності, договорів дарування та купівлі-продажу недійсними, визнання права власності, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Скаржник в своїй апеляційній скарзі не довела обставини, на які посилалася як на підставу своєї позовної заяви та апеляційної скарги.

Так, колегія суддів звертає увагу на те, що нова додаткова угода до Договору пайової участі у будівництві зі строком у цінних паперах №352 від 21.10.2010р. від 19.11.2012р., яка була укладена між Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлопромбуд» та ОСОБА_2 , та яка встановлювала нові правовідносини між ТОВ «Житлопромбуд» та ОСОБА_2 і стала підставою для видачі свідоцтва про право власності від 05.02.2013р. саме на ім`я ОСОБА_2 ніким не була оспорена, є дійсною.

Більш того, в судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 вказав на те, що на час укладання угод про зміну сторін від 25 січня 2011 року, ним була сплачена більша частина коштів за Договором пайової участі у будівництві (близько 540 000 грн, а залишок коштів на той час складав близько 40 000 грн). Вказана обставина була визнана сторонами по справі, заперечень ніхто не подав. Посилання на те, що це були його особисті кошти не підтверджені жодним доказам та спростовуються рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 27 березня 2015 року.

ОСОБА_1 також не надала жодного належного та допустимого доказу того, що вона особисто сплачувала будь-які кошти після 25 січня 2011 року та здійснювала будь-які дії щодо спірного майна.

Таким чином твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують наведені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 грудня 2019 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко