Справа № 755/5335/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2019 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді САВЛУК Т.В., за участі секретаря Бурячек О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна, ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив суд визнати недійсним Договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідченим Анохіною В.М. від 23 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Обгрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивач посилається на наступне, що 14 липня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва у цивільній справі №755/17373/15-ц ухвалено рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки. 26 жовтня 2016 року Апеляційним судом міста Києва ухвалене рішення, яким апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 липня 2016 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення наступного змісту. Відмовлено у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. В решті рішення залишено без змін.

Однак, до вирішення судом спірних правовідносин, 23 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, тобто ОСОБА_2 ввів в оману сторону щодо обставин, які мають істотне значення, та приховав факти, що мають істотне значення, - щодо існування судового спору та вирішуючи питання щодо реєстрації права власності на квартиру, що є предметом іпотеки.

Про існування договору відступлення права вимоги позивач дізнався лише при отриманні виклику в судове засідання в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном - квартирою.

Крім того, при розгляді справи про стягнення боргу та звернення стягнення позивач у справі ОСОБА_2 не подавав заяву про заміну позивача правонаступником.

Тому позивач вважає, що ОСОБА_2 незаконно відступив право вимоги за іпотечним договором, одночасно вирішуючи питання в судовому порядку, внаслідок чого є рішення про стягнення боргу, а квартиру при цьому зареєстровано на іншу особу - ОСОБА_3 , що є подвійним стягненням.

Договір відступлення права вимоги за іпотечним договором є недійсним з огляду на те, що відступлення прав за іпотечним договором за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Оспорюваний договір не містить інформації про суму вимоги за основним зобов`язанням, оскільки в договорі вказана сума 46870 доларів США, однак ОСОБА_1 повернув ОСОБА_2 21300 доларів США, отже договір не містить такої істотної умови, як сума заборгованості.

Крім того, ОСОБА_2 приховав від контрагента наявність спору в суді про стягнення заборгованості, який був розглянутий і задоволений, а відтак не було відступлено право вимоги за основним зобов`язанням.

Також в позові зазначено, що оспорюваний договір від імені ОСОБА_3 був підписаний представником за довіреністю та неможливо встановити, чи дотримано вимог законодавства при підписанні договору.

Крім того, спірна квартира не була придбана за кошти, одержані в позику, а придбана за договором купівлі-продажу в 2003 році., а в переданій в іпотеку квартирі зареєстрована малолітня донька позивача.

З наведених підстав позивач вважає, що договір відступлення права вимоги за іпотечним договором має бути визнаний недійсним на підставі ч.1 ст.203, ч.1, 3, 5 ст.215 ЦК України.

04 вересня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. (а.с.43-44)

12 грудня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залучення ОСОБА_4 в якості третьої особи, яка не заявляє позовних вимог щодо предмету позову. (а.с.131-132)

12 грудня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про задоволення заяви представника позивача - адвоката Сосєдової А.В. про витребування доказів та зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіну Вікторію Михайлівну надати суду належним чином завірену копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченим 29 вересня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною Вікторією Михайлівною. (а.с.133-134)

23 січня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовного провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. (а.с.159-160)

Згідно частин 1-2 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

11 жовтня 2018 року відповідачем ОСОБА_3 направлено до суду відзив на позовну заяві, отриманий судом 17 жовтня 2018 року, в якому зазначено, що 29 вересня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 отримали від ОСОБА_2 в борг 46870,00 доларів США, які зобов`язались повернути частинами з остаточною сплатою не пізніше 29 грудня 2012 року. В забезпечення вищевказаних зобов`язань, в той же день ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , про що було укладено іпотечний договір. З отриманих у позику коштів боржники повернули 29 жовтня 2012 року - 1300,00 доларів США та 11 грудня 2012 року - 20000,00 доларів США. Отже неповернутими залишились кошти в сумі 25570,00 доларів США, у зв`язку з чим ОСОБА_2 був змушений звернутися до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки. За результатами розгляду даної справи, з урахуванням рішення апеляційного суду, з боржників було стягнуто неповернуту суму позики - 25570,00 доларів США, що на день ухвалення рішення становило 634136,00грн., три проценти річних - 1660,00 доларів США, що на день ухвалення рішення становило 41168,00грн. Не зважаючи на рішення суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не виконали свої грошові зобов`язання, внаслідок чого ОСОБА_2 вирішив відступити своє право вимоги за договором позики та іпотечним договором ОСОБА_3 , про що 23 травня 2016 року було укладено відповідний договір. Про відступлення права вимоги первісним кредитором було повідомлено боржників поштовим відправленням - цінним листом та рекомендованою кореспонденцією 09 червня 2016 року, що згідно умов договору є належним повідомленням, однак боржниками на поштовому відділенні отримано не було. Крім того, 28 липня 2016 року новий кредитор - ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку - цінним листом та рекомендованою кореспонденцією направив боржникам ОСОБА_1 та ОСОБА_5 письмову вимогу про усунення порушень виконання зобов`язання за договором позики у тридцятиденний строк з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак боржники проігнорували вказану письмову вимогу. Оскільки боржники грубо порушили взяті на себе зобов`язання за договором позики, новий кредитор - ОСОБА_3 , керуючись ст.37 Закону України «Про іпотеку» та п.10 іпотечного договору, 13 жовтня 2016 року звернувся до нотаріуса із заявою про державну реєстрацію за ним права власності на предмет іпотеки, до якої додав всі необхідні документи і цього ж числа нотаріусом було зареєстровано право власності на передану в іпотеку квартиру за ОСОБА_3 . У відзиві вказано, що оспорюваний позивачем ОСОБА_1 договір про відступлення права вимоги жодним чином не порушує прав позивача, тому вимоги позову задоволенню не підлягають. На дімку відповідача також є хибними твердження позивача про подвійне стягнення заборгованості: за рішенням суду та внаслідок реєстрації права власності на предмет іпотеки за відповідачем ОСОБА_3 , оскільки рішенням суду лише деталізована заборгованість, а новий кредитор вправі звернутися із заявою про заміну сторони виконавчого провадження. Вважає необґрунтованими твердження позивача щодо відсутності в оспорюваному договорі суми заборгованості, оскільки вона встановлена рішенням суду. І всі зазначені позивачем обставини не можуть бути підставою для визнання договору відступлення права вимоги недійсним. Також вважає неправдивим твердження позивача про те, що він не отримував повідомлення про відступлення права вимоги, оскільки такі повідомлення надсилались йому, як це було передбачено умовами договорів позики та іпотеки. Стосовно доводів позову про підписання оспорюваного договору представником ОСОБА_3 - ОСОБА_6 зазначено, що останній діяв на підставі довіреності та його повноваження були перевірені нотаріусом при посвідчення договору. За викладених обставин відповідач ОСОБА_3 просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання заяв по суті справи.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Сосєдова А.В. в судове засідання не з`явились, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, та просила ухвалити рішення про задоволення позову на підставі наявних у справі доказів.

Відповідачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна В.М., ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Як убачається з матеріалів справи, 29 вересня 2012 року між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М.

За умовами договору, Позикодавець передав у власність Позичальників, а Позичальники прийняли кошти в розмірі 374 960,00 грн., що за середнім курсом складає 46 870 доларів США та зобов`язалися повернути вказану суму до 29 грудня 2012 року за наступним графіком: не пізніше 29 жовтня 2012 року - 1 300 доларів США; - не пізніше 29 грудня 2012 року - 1 300 доларів США; - не пізніше 29 грудня 2012 року -44 270 доларів США. Позика є безвідсоткова.

На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, 29 вересня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладено Іпотечний договір, згідно якого ОСОБА_1 (Іпотекодавець), передав ОСОБА_2 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві приватної власності згідно Договору купівлі-продажу від 18 березня 2003 року.

Пунктом 10 Іпотечного договору визначено, що у разі невиконання ітопекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов`язання за договором позики, таку вимогу іпотекодержатель може задовольнити за рахунок предмету іпотеки та передбачені права набуття права власності на предмет іпотеки або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом. (Т.1, а.с.8).

Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Як з`ясовано судом, 14 липня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва у цивільній справі №755/17373/15-ц ухвалено рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Присуджено стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 неповернуту суму позики - 25 570 доларів США, що становить 634 136 грн., 3% річних - 1 660 доларів США, що становить 41 168 грн. та судовий збір 6 090 грн.

В рахунок задоволення вимог ОСОБА_2 звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом застосування визначеної ст.38 Закону України "Про іпотеку" процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_2 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю, на його власний розсуд, за ціною, згідно Звіту ТОВ "Харківська інвестиційна агенція нерухомості" від 02.03.2016 року за реєстраційним № 951355_02032016_37 на рівні 1 323 799 грн. 00 коп., для чого надати ОСОБА_2 право пред`являти правоустановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати, підписувати необхідні довідки та документи, заяви (в тому числі стосовно сімейного стану іпотекодавця), до Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації", Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України та інших державних органів, установ, підприємств, організацій, з питань отримання Витягів та інших документів, довідок про склад сім`ї, а також вчиняти всі інші дії, пов`язані з виконанням цих питань.

Передати предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 в управління ОСОБА_2 на період до його реалізації за визначеною ст.38 Закону України "Про іпотеку" процедурою продажу.

Виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_4 з іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

26 жовтня 2016 року Апеляційним судом міста Києва ухвалене рішення, яким апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 липня 2016 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення наступного змісту.

Відмовлено у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. В решті рішення залишено без змін.

Відповідно до положення п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. (ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В разі заміни кредитора у зобов`язанні первісний кредитор повністю або у визначеній частині вибуває із зобов`язання, а на його місце приходить новий кредитор. При цьому зміст зобов`язання, тобто обсяг прав та обов`язків його сторін залишається незмінним. Отже, виходячи із загальних правил та положень даної статті, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора.

23 травня 2016 року між ОСОБА_2 (Первісний іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (Новий іпотекодержатель) укладено нотаріально посвідчений Договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідченим Анохіною В.М. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 29 вересня 2012 року за реєстровим №2274, у відповідності до умов якого первісний іпотекодержатель передав новому іпотекодержателю, а новий іпотекодержатель прийняв від первісного іпотекодержателя всі права та обов`язки первісного іпотекодержателя за Іпотечним договором, посвідченим Анохіною В.М. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 29 вересня 2012 року за реєстровим №2274, який був укладений в забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, посвідченим Анохіною В.М. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 29 вересня 2012 року за реєстровим №2273, укладеним між первісним іпотекодержателем та позичальниками - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , за умовами якого боржники зобов`язані повернути первісному іпотекодержателю грошові кошти в сумі, що складає еквівалент 46870,00 доларів США в строк до 29 грудня 2012 року. Цей договір укладений з одночасним відступленням прав за договором основного зобов`язання. Сторони домовились, що відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Цей договір укладається з одночасним набуттям новим іпотекодержателем права вимагати від боржників належного виконання на його користь всіх без винятку зобов`язань, передбачених договором основного зобов`язання, в сумі, обсягах та з урахуванням фактів, встановлених цим договором основного зобов`язання та рішенням відповідного суду, що набрало законної сили. Новий іпотекодержатель набуває право вимоги до боржника про сплату на його користь процентів за користування позикою, а також штрафів, пені, неустойки та інших платежів, передбачених законом у зв`язку з несвоєчасним виконанням боржником своїх зобов`язань, навіть якщо вони прямо не згадані в цьому договорі відступлення права вимоги або Договорі основного зобов`язання, але передбаченні цивільним законодавством та звичаями ділового обороту. (а.с.80-81)

За умовами п. 3 Договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, Первісний іпотекодержатель заявляє та гарантує, що іпотечний договір є чинним на момент укладання даного договору.

У п. 4 Договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором зазначено, що іпотечний договір не містить заборони відступлення забезпеченого іпотекою права вимоги іншій особі без згоди боржника.

Приписами ст. 11 Цивільного кодексу України врегульовано, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 202 Цивільного кодексу України врегульовано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Як передбачено ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншими актами цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Воєвиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьком (усиновлювачем), не може суперечувати правам та інтересам їхнім малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз`яснено у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Пунктом 6 зазначеної Постанови зазначено, що вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК України.

Як передбачено ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлено законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсності на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 575 Цивільного кодексу України, передбачено, що іпотека є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьою особою.

Частиною третьою ст. 1 Закону України «Про іпотеку», визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченою іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленим цим Законом.

Частинами 4 та 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення права за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Таким чином із приписів даної правової норми випливає, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступленням права вимоги за основним зобов`язанням. За таких обставин, укладення договору про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням та виконанням усіх необхідних дій передбачених Законом.

Судом встановлено, що на момент укладання оспорюваного договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 23 травня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 (Первісний іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (Новий іпотекодержатель), в провадженні Дніпровського районного суду перебувала цивільна справа №755/17373/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки, судом першої інстанції судове рішення ухвалене 14 липня 2016 року, за результатами перегляду судового рішення в порядку апеляційного провадження судом апеляційної інстанції ухвалене нове рішення 26 жовтня 2016 року.

Тобто, укладаючи договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 23 травня 2016 року ОСОБА_2 , будучи обізнаним про виникнення спору між сторонами договору позики в частині належного виконання договірних зобов`язань, який перебував на розгляді в суді, фактично здійснив заміну зобов`язальної сторони кредитора на його правонаступника, при цьому в межах розгляду цивільної справи питання процесуального правонаступництва не вирішувалось.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії.

Проте, виходячи зі змісту оспорюваного договору його предметом є уступка права вимоги боргових зобов`язань за договором позики, який оспорювався в судовому порядку, та розмір заборгованості визначений рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2016 року ( в його незмінній частині) та рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року, яким скасовано рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та залишено в силі рішення першої інстанції щодо розміру боргу за договором позики.

Таким чином, умовами договору Новому кредитору фактично надано право вимагати від Боржника належного та реального виконання рішення суду зі зміною способу такого виконання.

Крім того, предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 37706971, належала ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідчений Краковецькою А.М. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 18 березня 2003 року, зареєстрований за номером № 923.

За умовами п. 1 Іпотечного договору від 29 вересня 2012 року, на предмет іпотеки накладається заборона відчуження нерухомого майна. Обтяження майна, яке є предметом цього договору підлягає державній реєстрації в Державному реєстрі іпотек в порядку встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання, здійснюється згідно застереженням про задоволення іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зверненням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням: за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем; за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі).

Відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», право власності іпотекодержатель на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Згідно відомостей, які внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі Іпотечного договору від 29 вересня 2012 року та Договору про відступлення права вимоги від 23 травня 2016 року, дата реєстрації 13 жовтня 2016 року.

Разом з тим, ОСОБА_2 (Іпотекодержателем) у встановленому порядку не набувалося право власності на об`єкт нерухомого майна, що є предметом іпотеки, спір між сторонами іпотечного договору щодо проведення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки вирішений судом, яким не встановлено законних підстав для набуття ОСОБА_2 права на іпотечне майно, про що ухвалене Апеляційним судом міста Києва судове рішення від 26 жовтня 2016 року.

Статтею 516 Цивільного кодексу України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ст. 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що укладення відповідачами всупереч вимог закону спірного договору призводить до позбавлення позивача права власності на належну йому квартири, чим було порушено його права та інтереси, у зв`язку з чим позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна, ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами понесених позивачем судових витрат по справі, суд, ухвалюючи рішення про задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України вирішує питання розподілу судових витрат та присуджує стягнути з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача судові витрати по сплаті судового розміру в загальному розмірі 704,80 грн., тобто по 352,40 грн. з кожного з відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 34, 68 Конституції України, ст. ст. 16, 203, 215, 512, 514, 516, 526, 530, 546, 572, 574 ЦК України, ст. 1, 3, 24, 36, 37 Закон України «Про іпотеку», ст. ст. 2-5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна, ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором,- задовольнити.

Визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 23 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Анахіною В.М. Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за 696.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 352,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 352,40 грн.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017,апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Уразі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я: