Провадження № 2/161/3818/19
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

16 грудня 2019 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Пахолюка А.М.

при секретарі - Турук І.Р.

розглянувши в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТзОВ) «ВЕЛЛФІН» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Свій позов мотивує тим, що 30.08.2016 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено Договір позики № 68315 в електронній формі, за умовами якого остання отримала кредит шляхом перерахування коштів на картковий рахунок в розмірі 1000 грн. на умовах строковості, зворотності та платності строком на 21 днів зі сплатою відсотків.

Однак, відповідач належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання за договором.

Станом на 12.09.2019 заборгованість за кредитним договором складає 102 464,80 грн., з яких: 2 400,00 грн. основний борг; 47 908, 80 грн. заборгованість по відсотках; 52 156,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

На підставі наведеного, просить суд, стягнути з відповідача в користь позивача заборгованість в розмірі - 102 464,80 грн. та понесені судові витрати по справі.

Ухвалою суду від 09.10.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Представник позивача до судового засідання подав суду заяву про слухання справи у його відсутності, просить суд позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи. Відзиву та будь-яких заяв, клопотань про розгляд справи без його участі на адресу суду не надходило.

Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності сторін по наявним матеріалам справи.

За погодженням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст. 526, 527, 530, 651, 1048, 1050, 1054 ЦК України.

Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Судом встановлено, що 30.08.2016 року відповідач ОСОБА_1 у встановленому п.п. 4.1, 4.2. Правил порядку, оформила Заявку для отримання позики шляхом заповнення всіх полів Заявки (а-с.27-33).

На підставі заповненої відповідачем заявки 30.08.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 укладено Договір позики № 68315, за умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти у сумі 2400 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути позику через двадцять днів та сплатити проценти.

На виконання умов укладеного між сторонами договору позики, позивачем на картковий рахунок відповідача була перерахована зазначена в договорі сума позики, що підтверджується повідомленням від 30.08.2019 року ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів, згідно з Договором про організацію переказу грошових коштів №ВП-180516-3 від 18.05.2016 року.

Судом встановлено, що у порушення норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, станом на 12.09.2019 заборгованість ОСОБА_1 за договором позики складає 102 464,80 грн., з яких: 2 400,00 грн. основний борг; 47 908, 80 грн. заборгованість по відсотках; 52 156,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Однак, суд не може погодитись з вищенаведеними нарахуваннями позивача, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач заповнював анкету клієнта для отримання кредиту, вносячи до анкети свої особисті дані та завантажуючи до вказаної анкети скановані копії документів та підтвердив свою згоду щодо підписання договору електронним підписом.

Як вбачається з заяви позичальника від 30.08.2016 року, у ній не визначено розмір процентної ставки, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді процентів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги за кредитним договором, посилався на витяг з «Правилами надання грошових коштів у вигляді позики Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін», затверджених наказом директора ТОВ «Веллфін» №2-1 від 27.10.2015 року, які розміщені на офіційному веб-сайті позивача і є частиною спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з «Правилами надання грошових коштів у вигляді позики Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

Банком не наведено також інших доказів існування погоджених сторонами будь-яких істотних умов договору, крім тих, що зазначені лише в «Правилах надання грошових коштів у вигляді позики Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін», і з якими, як вважав би банк, позичальник був ознайомлений.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані позивачем «Правилами надання грошових коштів у вигляді позики Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін», на думку суду, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, суд зауважує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Також, відповідно до частини першої, другої ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Виходячи з наведеного, суд доходить висновку про те, що договір позики було укладено та підписано в електронній формі відповідно до змісту заповненої відповідачем заявки від 30.08.2016 року і такі дії сторін відповідають приписам статей 6 та 627 ЦК України, статей 11 та 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач умови договору № 68315 від 30.08.2016 року належним чином не виконала.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування позикою, суд приходить до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до умов договору 30.08.2016 року позивач надав ОСОБА_1 кошти в сумі 2400 грн. строком на 21 днів зі сплатою процентів за користування позикою.

Відповідно до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (пункт 54 постанови) право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

За таких обставин, ураховуючи зміст пунктів 1.2, 1.3 Договору, проценти за користування позикою нараховуються лише в межах 21 днів, й після спливу вказаного строку проценти за користування кредитом не підлягають нарахуванню.

Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості по сплаті процентів за користування позикою за період з 30.06.2016 року по 20.09.2016 року в розмірі 907,20 грн. підлягають задоволенню.

Позовні вимоги позивача про стягнення процентів за користування позикою за період з 21.09.2016 року по 12.09.2019 року задоволенню не підлягають.

Зважаючи, що відповідач зобов`язання належним чином не виконав, наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог у сумі 3307,20 грн., а саме: 2400 грн. - сума позики, 907,20 грн. - проценти за користування коштами за період з 30.08.2016 року по 20.09.2016 року.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає до задоволення вимога позивача про відшкодування відповідачем понесених ним судових витрат по сплаті судового збору пропорційний розміру задоволених позовних вимог в сумі 62,00 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, 280-284, 288, 354 ЦПК України, ст.ст.526, 527, 533, 626, 629, 631, 651, 1046, 1048, 1050, 1054, 1055, 1056 Цивільного кодексу України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» заборгованість за договором позики № 68315 від 30.08.2016 року у розмірі 3307 (три тисячі триста сім) грн., 20 коп., в тому числі 2400 (дві тисячі чотириста) грн. - сума позики, 907 (дев`ятсот сім) грн. 20 коп. - проценти за користування коштами за період з 30.08.2016 року по 20.09.2016 року.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» понесені витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі - 62 (шістдесят дві) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п.15.5) п. 1 Розділу ХШ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасники справи:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», адреса: 03061, м. Київ, вул. Героїв Севастополя, 48, .

Відповідач - ОСОБА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Повне заочне рішення суду складено 23 грудня 2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області Пахолюк А.М.