Ухвала

01 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 752/9097/17

провадження № 61-2143ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1, яка підписана представником ОСОБА_2, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва 06 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), в якому просив визнати недійсним договір кредиту № 73 від 06 березня 2007 року, укладений між ним та АКІБ «Укрсоцбанк», з моменту його укладення.

Позовна заява мотивована тим, що 06 березня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено договір кредиту № 73, за умовами якого йому надано кредитні кошти в розмірі 24 000 доларів США зі сплатою 13 відсотків річних із терміном погашення заборгованості не пізніше 03 березня 2017 року. Того ж дня, для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ним і банком укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку банку позивачем передано нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 Вважав, що при укладенні кредитного договору банком порушено його права як споживача кредитної послуги, зміст цього правочину суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а тому просив позов задовольнити.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року, у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 засобами поштового зв'язку подав 21 січня 2019 року до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва 06 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року, у якій просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зокрема, ОСОБА_1 вказує, що суди попередніх інстанцій всебічно не встановили всі обставини, що мають значення для справи, не надали належної правової оцінки доказам у справі та не врахували рішення Конституційного суду Українивід 10 листопада 2011 року № 15 рп/2011. Зокрема суди не звернули уваги на посилання ОСОБА_1 щодо дискримінаційних умов договору, ненадання банком позичальнику перед укладанням правочину недостовірної інформації для здійснення свідомого вибору та введення його в оману, що свідчить про порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів».

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про визнання недійсним договору кредиту від 06 березня 2007 року.

Отже, справа № 752/9097/17 не є справою з ціною позову, що перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 752/9097/17 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржені рішення ухвалені у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_2, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат