Справа № 183/1021/19
№ 2/183/1962/19
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 вересня 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судового засідання Пащенко А.С.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи - відділ реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
18 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .
В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 05.02.2019 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1-201, їй на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що також стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.02.2019 року.
У зазначеному будинку зареєстровані відповідачі по справі - ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, фактично відповідачі за місцем своєї реєстрації не проживають, житлом не користуються, не сплачують комунальні послуги, іншої участі по утриманню будинку не приймають, не являються членами сім`ї власника, їх місце проживання позивачу не відоме.
Таким чином, проживаючи за іншою адресою, відповідачі залишаються зареєстрованими у належному позивачу житловому будинку, в такий спосіб перешкоджають останній вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому посилаючись на вимоги ст. 391 ЦК України, позивач була змушена звернутися до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 14 березня 2019 року відкрито провадження у справі.
Представник позивача - адвокат Лазуренко І.Ф. в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, згідно якої позов підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідачі відзив на позов не подали, в судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживанням, конверти з судовими повістками, які неодноразово були направлені відповідачам, повернулися до суду з відміткою «адресат не проживає».
Згідно з вимогами ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. При цьому днем вручення повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до ст.131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Також учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Таким чином, в силу вимог ст.ст.128,131 ЦПК України, відповідачі повідомлені про слухання справи належним чином та не з`явилися у судове засідання без поважних причин, а тому зважаючи на те, що справа вже досить тривалий час перебуває в провадженні суду, з метою дотримання права позивача на доступ до правосуддя,суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України, з погодження позивача, провів заочний розгляд справи без участі відповідачів, за наявними у справі доказами.
Представник третьої особи - відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради в судове засідання не з`явився, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність.
Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради в судове засідання не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність.
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить їй на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 05.02.2019 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1-201 (а.с.10), що також підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 155132361 від 05.02.2019 року (а.с.11).
До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає застосувати наступні норми права.
Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну, в особі її державних органів, позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правовідносини що склались між сторонами врегульовані Житловим кодексом Української РСР та Цивільним кодексом України.
Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України.
Звертаючись до суду з позовом про захист права власності шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач фактично просить застосувати норми цивільного законодавства лише щодо захисту права власності.
Між тим, відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.
Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
У пункті 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено: оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР.
У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
На виконання ухвали суду, державним нотаріусом надано копію нотаріальної справи щодо укладення вищезазначеного договору купівлі - продажу житлового будинку від 05.02.2019 року, матеріали якої свідчать про таке.
Так, на момент посвідчення вказаного договору, у спірному будинку були зареєстровані відповідачі по справі: ОСОБА_2 , як попередній власник та члени її сім`ї - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_3 надав своїй дружині ОСОБА_2 нотаріально засвідчену згоду на відчуження земельної ділянки та житлового будинку, та як вбачається з поданого документу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 являється громадянином Російської Федерації та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
В свою чергу, рішенням виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 18.01.2019 року ОСОБА_2 надано згоду на відчуження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за умови збереження права користування житлом ОСОБА_4 , 2008 року народження. Відповідальність за збереження права користування вказаним житлом, у якому зареєстрований ОСОБА_4 покладено на його законних представників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
У відповідності до ч.3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Згідно довідки про склад сім`ї (а.с.9), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.19,20,21,22,23) у житловому будинку позивача станом на 14.03.2019 року зареєстрованими значаться відповідачі по справі - ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , а також малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1
Між тим, суду подано акт голови квартального комітету №19, складений 13 лютого 2019 року, за участю сусідів, у відповідності до якого усі відповідачі, в тому числі і малолітня дитина ОСОБА_5 , 2008 року народження, зареєстровані, але не проживають в будинку АДРЕСА_1 з квітня 2017 року (а.с.8).
У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В свою чергу, відповідачами до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачем у позові.
Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1 , наявність реєстрації відповідачів у належному їй на праві власності житловому будинку, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати відповідачів, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачами, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідачів у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4,12,76-81,89,263,265,280 ЦПК України, ст.ст. 321, 391 ЦК України, -
Позов ОСОБА_1 ,- задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 ), такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Сорока