АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/13/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : Хорошун О. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Бондаренка С. І., Сіренка Ю.В., Карпенко О.В.

за участю секретаря Матюха В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 липня 2015 року у справі за позовом Канівської міжрайонної прокуратури Черкаської області до Канівської районної державної адміністрації Черкаської області, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Реєстраційної служби Канівського міськрайонного управління юстиції, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Держгеокадастр, Управління Держземагенства у Канівському районі Черкаської області, приватний нотаріус Канівського районного нотаріального округу Стеблина Є.В. про визнання незаконними та скасування розпорядження, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та скасування їх державної реєстрації, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2014 року Черкаський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся до суду з позовом до Канівської районної державної адміністрації Черкаської області, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Реєстраційної служби Канівського міськрайонного управління юстиції про визнання незаконними та скасування розпорядження, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та скасування їх державної реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що в ході перевірки додержання законодавства під час передачі у приватну власність земельних ділянок розташованих у адміністративних межах Григорівської сільської ради Канівського району Черкаської області було встановлено, що розпорядженням голови Канівської районної державної адміністрації від 11 квітня 2007 року № 238 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам та виготовлення державних актів на право власності на землю за рахунок земель запасу Григорівської сільської ради» ОСОБА_4, ОСОБА_3 передано у приватну власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Григорівської сільської ради, кожна площею по 0,5 га, кадастрові номери НОМЕР_1 та НОМЕР_2.

Розпорядженням від 27 березня 2007 року № 191 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам та виготовлення державних актів на право власності на землю за рахунок земель запасу Григорівської сільської ради» ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Григорівської сільської ради площею 0,5 га, кадастровий номер НОМЕР_3.

На підставі вказаних розпоряджень видано державні акти на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4- НОМЕР_4, ОСОБА_3 - НОМЕР_5, ОСОБА_5 - НОМЕР_6.

Відведення вказаних земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Григорівської сільської ради та передача їх у власність відповідачам ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 відбулись з порушенням вимог ст. 20, 116, 118 ЗК України, ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 50 Закону України «Про землеустрій», ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Проект землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок, межі яких раніше в натурі не визначались, не розроблявся та не погоджувався з уповноваженими на це органами.

Також, відповідно до листів відділу охорони культурної спадщини, музейної справи та з питань релігій Управління культури Черкаської обласної державної адміністрації, спірні земельні ділянки розташовані на території, що передбачена для створення державного історико-культурного заповідника «Трахтемирів».

Зважаючи на те, що розпорядження голови Канівської районної державної адміністрації від 27 березня 2007 року № 191 та від 11 квітня 2007 року № 238 суперечать вимогам Конституції України, Закону України «Про землеустрій», ЗК України в частині передачі у приватну власність земельних ділянок ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5, прокурор вважав, що вони мають бути визнані судом незаконними та підлягають скасуванню, а видані на ім'я вказаних осіб державні акти також підлягають визнанню недійсними.

В подальшому дані земельні ділянки за договорами купівлі-продажу від 18 січня 2008 року були відчужені ОСОБА_6

Останній на підставі цих договорів отримав державні акти на право власності на спірні земельні ділянки НОМЕР_11, НОМЕР_8, НОМЕР_10.

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 228 ЦК України та п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» договори купівлі-продажу від 18 січня 2008 року є такими, що порушують публічний порядок, тобто є нікчемними. У зв'язку з чим державні акти на право власності на земельну ділянку, видані на ім'я ОСОБА_6, також підлягають визнанню недійсними у судовому порядку, так як отримані на підставі нікчемних договорів купівлі-продажу земельних ділянок.

В подальшому, з врахуванням уточнених позовних вимог, прокурор просив визнати незаконним та скасувати розпорядження Канівської районної державної адміністрації від 11 квітня 2007 року № 238 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам та виготовлення державних актів на право власності на землю за рахунок земель запасу Григорівської сільської ради» в частині передачі у приватну власність земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_3 площею по 0,5 га кожному.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження Канівської районної державної адміністрації від 27 березня 2007 року № 191 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам та виготовлення державних актів на право власності на землю за рахунок земель запасу Григорівської сільської ради» в частині передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_5 площею 0,5 га.

Визнати недійсними державні акти на право власності на землю від 16 квітня 2007 року, видані ОСОБА_4 та ОСОБА_3, від 02 квітня 2007 року, виданий ОСОБА_5

Визнати недійсними державні акти на право власності на землю від 28 лютого 2008 року, видані на ім'я ОСОБА_6

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11 грудня 2014 року, прийняте державним реєстратором Реєстраційної служби Канівського міськрайонного управління юстиції.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 липня 2015 року позов Канівської міжрайонної прокуратури Черкаської області задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Канівської районної державної адміністрації від 11.04.2007 року № 238 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам та виготовлення державних актів на право власності на землю за рахунок земель запасу Григорівської сільської ради» в частині передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_4 площею 0,5 га із кадастровим номером НОМЕР_1, ОСОБА_3 площею 0,5 га із кадастровим номером НОМЕР_2.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Канівської районної державної адміністрації від 27.03.2007 року № 191 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам та виготовлення державних актів на право власності на землю за рахунок земель запасу Григорівської сільської ради» в частині передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_5 площею 0,5 га із кадастровим номером НОМЕР_3.

Визнано недійсними державні акти на право власності на землю від 16.04.2007 року НОМЕР_4, виданого ОСОБА_4, від 16.04.2007 року НОМЕР_5, виданого ОСОБА_3, від 02.04.2007 року НОМЕР_6, виданого ОСОБА_5

Визнано недійсними державні акти на право власності на землю від 28.02.2008 року НОМЕР_9, від 28.02.2008 року НОМЕР_10, від 28.02.2008 року НОМЕР_8 видані на ім'я ОСОБА_6

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 17894348 від 11.12.2014 року, прийняте державним реєстратором Реєстраційної служби Канівського міськрайонного управління юстиції.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_6 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, позивачем було змінено підстави та предмет позову, що є порушенням норм ЦПК України, позивач пропустив строк позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 23 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову Канівської міжрайонної прокуратури Черкаської області.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 листопада 2015 року залишено без змін.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року Ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 листопада 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 1 листопада 2018 року замість третьої особи Державна інспекція сільського господарства у Черкаській області залучено Держгеокадастр.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 14 лютого 2019 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 - закрито.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що розпорядженням Канівської районної державної адміністрації від 11 квітня 2007 року № 238 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам та виготовлення державних актів на право власності на землю за рахунок земель запасу Григорівської сільської ради» ОСОБА_4, ОСОБА_3 передано у приватну власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Григорівської сільської ради, кожна площею по 0,5 га.

Аналогічним розпорядженням від 27 березня 2007 року № 191 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам та виготовлення державних актів на право власності на землю за рахунок земель запасу Григорівської сільської ради» ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Григорівської сільської ради площею 0,5 га.

На підставі вказаних розпоряджень видано державні акти на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4- НОМЕР_4, ОСОБА_3 - НОМЕР_5, ОСОБА_5 - НОМЕР_6.

На підставі договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 18 січня 2008 року, посвідчених приватним нотаріусом Канівського районного нотаріального округу Стеблиною Є.В., ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 продали вказані земельні ділянки ОСОБА_6 Останній, на підставі цих договорів, отримав державні акти на право власності на спірні земельні ділянки НОМЕР_9, НОМЕР_8 та ОСОБА_10 які 28 лютого 2008 року зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за номерами відповідно: 46, 40, 45.

Згідно з повідомленням управління Держземагентства у Канівському районі Черкаської області від 04 лютого 2014 року № 01-09/1235 на підставі технічної документації проведено об'єднання земельних ділянок приватної форми власності ОСОБА_6 площами по 0,5 га, у результаті чого було сформовано нову земельну ділянку площею 1,5 га.(т.6 а.с.186)

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані розпорядженння Канівської районної державної адміністрації від 27 березня 2007 року та 11 квітня 2007 року про передачу у власність відповідачам спірних земельних ділянок не відповідають чинному законодавству та наявні підстави для визнання недійсними державних актів про право власності на спірні земельні ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевою самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно із частиною першою пункту 12 «Перехідні положення» ЗК України (у редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

За змістом частини першої статті 116 ЗК України (тут і далі нормативні акти у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Частинами 6, 7 статті 118 ЗК України передбачено, що громадянин, зацікавлений в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення, зокрема, особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Згідно із частиною 10 зазначеної статті районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Згідно з пунктами «б», «в», частини першої статті 20 Закону України № 858-IV «Про землеустрій» від 28 травня 2003 року землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі встановлення та зміни меж об'єктів землеустрою, надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

Статтею 50 Закону України «Про землеустрій» визначено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності було визначене у ч. 1 ст. 79 ЗК України як частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 677 (постанова втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 лютого 2013 року №154).

Цим Порядком, на час виникнення спірних правовідносин, передбачалося, що проект відведення земельної ділянки не розробляється лише у разі, коли земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості) надається в користування або безоплатно передається у власність чи набувається у власність на підставі цивільно-правових угод без зміни її цільового призначення( абзац другий пункту 2 Порядку).

В усіх інших випадках розроблення проекту землеустрою є обов'язковим.

Таким чином, враховуючи вищевикладені вимоги закону, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про незаконність вказаних вище розпоряджень Канівської районної державної адміністрації про передачу у власність відповідачам земельних ділянок, оскільки доведено, що проекти землеустрою щодо кожної з ділянок не розроблялись та не погоджувались з відповідними органами.

До таких висновків прийшов Верховний Суд України в постанові від 14 травня 2014 року у справі №6-35 цс14.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЗК України одним із способів захисту прав на земельні ділянки є визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої ст. 125, частини першої ст. 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття Канівською РДА спірних розпоряджень) право власності відповідачів на земельні ділянки виникло з моменту отримання ними державних актів та їх державної реєстрації.

Оскільки зазначені норми встановлювали нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував його право власності, суд дійшов правильного висновку про визнання недійсними і державних актів, що видані ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підставі недійсних розпоряджень Канівської районної державної адміністрації.

Частиною 2 статті 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частин 1,2 статті 228 ЦК України, в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Так як встановлено, що спірні земельні ділянки вибули із власності держави на підставі незаконних розпоряджень Канівської районної державної адміністрації, то укладені договори купівлі-продажу земельних ділянок від 18 січня 2008 року, були спрямовані на незаконне заволодіння вказаними земельними ділянками , в зв'язку з чим є нікчемними, а видані на їх підставі державні акти є недійсними.

Щодо доводів про пропуск прокурором строку позовної давності суд виходить із такого.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час розгляду справи) передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно п.1 ч. 6 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України (в редакції чинній на час звернення з позовом) органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою звернення прокурора до суду стали результати перевірки проведеної Черкаським міжрайонним екологічним прокурором у 2014 році щодо дотримання земельного законодавства при розпорядженні землями, розташованими в межах об'єктів природно-заповідного фонду України. Постанова про проведення перевірки винесена прокурором 23 квітня 2014 року.(т.7 а.с.2)

В ході даної перевірки за результатами опрацювання інформацій контролюючих органів, наданих на запити прокурора, і було встановлено порушення земельного законодавства, зокрема зазначені порушення було підтверджено інформаціями відділу охорони культурної спадщини, музейної спадщини та з питань релігії управління культури ЧОДА від 16 травня 2014 року і 30 травня 2014 року згідно з листами №.№ 03/1/595 та 03-01/759 (т.1 а.с.17,18), листом Департаменту екології та природних ресурсів Черкаської обласної державної адміністрації від 12 травня 2014 року № 03/2322 (т.1 а.с.30), листом Канівського міжрайонного управління Головного управління Держсанепідемслужби у Черкаській області від 13 травня 2014 року № 15-29/237 (т.1 а.с. 21), листом Держземагентства у Канівському районі Черкаської області від 15 травня 2014 року № 01-09/524 (т.1. а. с. 26).

Отже, органи прокуратури дізнались про порушення вимог закону у травні 2014 року, до суду з позовом звернулись у листопаді 2014 року, що є поважною причиною пропуску строку позовної давності, в зв'язку з чим він, за клопотанням прокурора ,підлягає поновленню.

Статтею 31 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, позивачу надано право на збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чим і скористався прокурор.

Частиною 5 статті 74 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду судом першої інстанції справи, встановлено, що судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

Судом першої інстанції, було встановлено місце проживання відповідача ОСОБА_3, АДРЕСА_1. Проживання за вказаною адресою також підтвердив останній зазначивши її в поданій апеляційній скарзі.

Тому саме за даною адресою, у порядку визначеному ЦПК, суд першої інстанції і повідомляв ОСОБА_3, що підтверджується поштовим конвертом (т.6 а.с.212), однак конверт повернувся до суду з відміткою «За закінченням встановленого строку зберігання».

Оскільки про іншу адресу ОСОБА_3 не повідомляв, то вважається таким, що повідомлений належним чином. (ч.1 ст.77 ЦПК України в редакції чинній на час розгляду судом першої інстанції справи)

Посилання відповідача, що його не було повідомлено через оголошення в пресі є необґрунтованим, оскільки через оголошення в пресі викликається відповідач місцезнаходження якого не відоме (ч.9 ст.74 ЦПК України в редакції чинній на час розгляду судом першої інстанції справи). Однак вище зазначені обстави свідчать про те, що місцезнаходження ОСОБА_3 було відоме, і вказане місцезнаходження останній підтверджував у поданих процесуальних документах.

Окрім цього сторони мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, про, що зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Олександр Шевченко проти України».

Дана справа знаходиться в суді з 2014 року і відповідач ОСОБА_3 про її стан не цікавиться та продовжує не отримувати судові повістки направлені за адресою ним же зазначеною в апеляційній скарзі.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив вірне по суті рішення, суд апеляційної інстанції, не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Керуючись ст. ст. 368,374,375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 липня 2015 року у справі за позовом Канівської міжрайонної прокуратури Черкаської області до Канівської районної державної адміністрації Черкаської області, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Реєстраційної служби Канівського міськрайонного управління юстиції, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Держгеокадастр, Управління Держземагенства у Канівському районі Черкаської області, приватний нотаріус Канівського районного нотаріального округу Стеблина Є.В. про визнання незаконними та скасування розпорядження, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та скасування їх державної реєстрації - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 15 лютого 2019 року.

Судді