КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року

м. Київ

справа №756/16054/16-ц

провадження № 22-ц/824/1259/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівРубан С.М., Музичко С.Г.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи:

представники позивача СеменюкА.Л., Коталейчук С.П.,

представник відповідача ОСОБА_7,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Національної академії внутрішніх справ - Семенюка Артема Леонідовича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року /суддя Яценко Н.О./

у справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_8, третя особа: Міністерство внутрішніх справ України про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вимогами про відшкодування ОСОБА_8 витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі у сумі 21 117, 37 грн.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с. 144-148/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник Національної академії внутрішніх справ - Семенюк А.Л. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з'ясовані обставини справи, зокрема те, що відповідач, при укладенні договору про підготовку фахівця у КНУВС №10-310 від 27.09.2010 р. взяв на себе обов'язок після закінчення навчання відпрацювати три роки, що не може розглядатись як примусова праця, як визначив суд першої інстанції. Окрім того, позивач звертався з позовом про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі, а не з позовом про відшкодування витрат за надання освітніх послуг, які відповідач отримував на безоплатній основі. Відшкодуванню за умовами договору підлягають саме витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі. Сторони є вільними в укладенні договору, наміру розірвати договір відповідач не виявляв, про визнання його недійсним та таким що порушує його права не звертався.

Представник ОСОБА_8 - ОСОБА_7 звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, вказуючи на безпідставність та необґрунтованість її доводів. Зазначав про те, що довідки, на підтвердження понесених витрат на утримання у навчальному закладі не відповідають вимогам ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», не є первинними бухгалтерськими документами. Вказував на те, що доказом витрат на утримання відповідача є витяги з наказів начальника вищого навчального закладу, довідки про фактичні витрати, які складені по закінченню кожного навчального року, які також повинні відповідати вимогам, що ставляться до фінансових документів. Довідки, надані позивачем, що містяться у матеріалах справи, таким вимогам не відповідають, а тому є неналежними та недопустимими доказами у справі. Окрім того, позивач не вказує в чому полягає порушення його прав, враховуючи, що відповідач після отримання диплома бакалавра продовжив навчання у магістратурі Національної академії прокуратури України і в подальшому працював у державних органах.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з ухваленням рішення про задоволення позову на підставі наступного.

Судом встановлено, що наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ від 05 серпня 2010 року №562 відповідача ОСОБА_8 з 01 вересня 2010 року зараховано на перший курсу Київського національного університету внутрішніх справ (КНУВС) за спеціальністю «Правознавство» /а.с.12/.

Розпорядженням Кабінету міністрів України від 27 серпня 2010 № 1709-р «Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ» КНУВС реорганізовано в Національну академію внутрішніх справ (НАВС). Відповідно до вищезазначеного розпорядження, НАВС є правонаступником Київського національного університету внутрішніх справ.

27 вересня 2010 року між КНУВС та ОСОБА_8 укладено Договір № 10-310 про підготовку фахівця у КНУВС, відповідно до умов якого відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов'язувався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати витрати пов'язані з утриманням у навчальному закладі /а.с.10-11/.

Договір № 10-310 від 27.09.2010 укладено між позивачем, як виконавцем, Головним управлінням МВС України в місті Києві, як замовником, та ОСОБА_8, як особою, яка отримує послуги з навчання.

Предметом вказаного договору є підготовка ОСОБА_8 за державним замовленням на денній формі навчання фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавра за напрямом «Правознавство».

Наказом НАВС від 15 березня 2014 року №341 відповідачу присвоєно кваліфікацію бакалавра права освітньо-кваліфікаційного рівня за напрямом підготовки «Правознавство» та видано диплом бакалавра /а.с.13/.

Після здобуття вищої освіти, відповідно до умов договору, відповідача направлено для подальшого проходження служби до органів внутрішніх справ.

Наказом ГУМВС України в місті Києві від 08 липня 2014 року № 726 о/с ОСОБА_8 звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням, на підставі поданого ним рапорту, що потягнуло за собою звільнення з ОВС до спливу встановленого договором трирічного терміну перебування на службі після закінчення навчання /а.с.14/.

Відповідно до п. 2.3.6. Договору про підготовку фахівця у КНУВС відповідач зобов'язався у разі звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за власним бажанням без поважних причин відшкодувати у повному обсязі фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком.

Відповідно до довідки про розрахунок фактичних витрат, пов'язаних з утриманням рядового міліції ОСОБА_9 в Національній академії внутрішніх справ, фактичні витрати, пов'язані з його утриманням (без врахування періоду з 01 вересня 2010 року по 31 серпня 2011 року, тобто виключений 1 рік, прирівняний до періоду строкової військової служби), становлять 21 117,37 грн, що складає: вартість грошового забезпечення у розмірі 8 577,72 грн; витрати на продовольче забезпечення у сумі 795,05 грн; витрати на речове забезпечення у розмірі 3 953,13 грн та витрати на оплату комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв у сумі 7 791,47 грн /а.с.16-27/.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ч. 3 ст. 53 Конституції України якою передбачено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам; рішенням Конституційного суду України від 04.03.2004 р. № 5-рп/2004 про те, що положення частини третьої статті 53 Конституції України "держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах" необхідно розуміти так, що безоплатність освіти як конституційна гарантія реалізації права на освіту означає можливість здобуття освіти в державних і комунальних навчальних закладах без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги визначених законодавством рівня, змісту, обсягу і в межах тих видів освіти, безоплатність яких передбачена частиною третьою статті 53 Конституції України; ч.1 ст. 43 Конституції України про те, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу призводить до порушення їх конституційного права на працю, що вільно обирається або на яку вони вільно погоджуються, та порушення права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах.

Окрім того, судом першої інстанції вказано, що положеннями ЗУ «Про вищу освіту» не передбачено вимог про обов'язковість трирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного бюджету вартості навчання.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Дійшовши висновку про те, що ОСОБА_9 навчався за державним замовленням, яке фінансується з коштів Державного бюджету України, а положеннями ЗУ «Про вищу освіту» не передбачено вимог про обов'язковість трирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного бюджету вартості навчання, судом першої інстанції не взято до уваги редакцію ЗУ «Про вищу освіту», чинну на момент виникнення спірних правовідносин.

Окрім того, судом першої інстанції допущено помилку у розмежуванні понять забезпечення державою безоплатності вищої освіти та договірних правовідносин між навчальним закладом, замовником на підготовку фахівця за державним замовленням та здобувачем освітніх послуг.

Так, ст. 56 ЗУ «Про вищу освіту» від 17.01.2002 р. (у редакції на час вступу відповідача до університету та звільнення з органів ОВС за власним бажанням 08.08.2014 р.) було передбачено, що випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником.

Таким чином, правовідносини, що виникли між сторонами регулюються укладеним між ними договором, відповідно до норм ЦК України та спеціальних норм.

Відповідно до п. 2.3.6. Договору про підготовку фахівця у КНУВС відповідач зобов'язався у разі звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за власним бажанням без поважних причин відшкодувати у повному обсязі фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком.

Зазначений правочин укладено зі згоди і за домовленістю зі ОСОБА_9, відповідає вимогам ЦК України щодо свободи договору (статті 3, 627 ЦК України).

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Наказом НАВС від 15 березня 2014 року №341 відповідачу присвоєно кваліфікацію бакалавра права освітньо-кваліфікаційного рівня за напрямом підготовки «Правознавство» та видано диплом бакалавра /а.с.13/.

Після здобуття вищої освіти, відповідно до умов договору, відповідача направлено для подальшого проходження служби до органів внутрішніх справ.

Таким чином виконавцем та замовником зобов'язання за договором №10-310 від 27.09.2010 р. виконано у повному обсязі.

Наказом ГУМВС України в місті Києві від 08 липня 2014 року № 726 о/с ОСОБА_8 звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням, на підставі поданого ним рапорту, що потягнуло за собою звільнення з ОВС до спливу встановленого договором трирічного терміну перебування на службі після закінчення навчання /а.с.14/.

Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди про підготовку фахівця в частині зобов'язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто він порушив добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов'язання.

Порядок відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ затверджено Постановою КМУ від 01 березня 2007 року №313.

За приписами п. 2 вказаного Порядку відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим, речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Згідно з п. 5 Порядку витрати у повному обсязі відшкодовуються за період, що перевищує строк строкової служби (1 рік), а за період, що зараховується в строк військової служби - лише витрати, що складають різницю між витратами на утримання курсанта та витратами на утримання військовослужбовця.

Таким чином, між сторонами існували договірні відносини саме щодо відшкодування витрат, понесених НАВС з утриманням у навчальному закладі, а тому не підлягають застосуванню до правовідносин ані положення щодо надання освітніх послуг, ані висновки конституційного суду, а твердження суду першої інстанції щодо примусової праці є хибним.

Аналогічні правові позиції висловлені Верховним Судом у справах № 61-26840св18 від 31.10.2018 р., № 61-17575ск18 від 12.12.2018 року.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу про те, що довідки, надані позивачем, що містяться у матеріалах справи, не відповідають вимогам, що ставляться до фінансових документів, а тому є неналежними та недопустимими доказами у справі, колегією суддів не приймаються до уваги, на підставі наступного.

Так, довідка про розрахунок фактичних витрат за весь період навчання з 01.09.2010 р. по 15.03.2014 р., складена начальником відділення ОНСФ А.Є. Крамаренко та начальником комунально-експлуатаційного відділення О.А. Гомоляко 14.11.2014 р. /а.с. 16/ не була предметом висловлених відповідачем заперечень в суді першої інстанції. У справі містяться деталізовані розрахунки /а.с. 17-27/. Представником відповідача не надано жодних доказів, та не наведено власних розрахунків, на спростування понесених витрат, а посилання на невідповідність вимогам фінансово-бухгалтерської звітності є формальними та надуманими. На документах наявні дати їх складення, уповноважені особи, які їх склали, на довідках містяться відбитки печаток, тому вагомих підстав не брати їх до уваги в якості доказів, колегією суддів не встановлено.

Не приймаються до уваги колегією суддів і доводи відзиву про відсутність порушених прав позивача, враховуючи, що відповідач після отримання диплома бакалавра продовжив навчання у магістратурі Національної академії прокуратури України і в подальшому працював у державних органах, оскільки відповідно до укладеного договору ОСОБА_8 зобов'язувався відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу в органах внутрішніх справ, а не у будь-яких державних органах, обраних ОСОБА_8

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, відповідно до довідки про розрахунок фактичних витрат, пов'язаних з утриманням рядового міліції ОСОБА_9 в Національній академії внутрішніх справ, стягненню з нього підлягають фактичні витрати, пов'язані з його утриманням у сумі 21 117,37 грн, що складає: вартість грошового забезпечення у розмірі 8 577,72 грн; витрати на продовольче забезпечення у сумі 795,05 грн; витрати на речове забезпечення у розмірі 3 953,13 грн та витрати на оплату комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв у сумі 7 791,47 грн /а.с.16-27/ та судовий збір у відповідності до ст. 141 ЦПК України за розгляд справи в суді першої інстанції у сумі 1378 грн, в апеляційній інстанції 2067 грн.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника Національної академії внутрішніх справ - Семенюка Артема Леонідовича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року - задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року -скасувати.

Позов Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_8, третя особа: Міністерство внутрішніх справ України про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_8 /АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1/ на користь Національної академії внутрішніх справ /м. Київ, пл. Солом'янська, 1, р/р 0175 у ДКСУ м. Київ, , МФО 820172/ відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі у сумі 21 117, 37 грн /двадцять одна тисяча сто сімнадцять гривень тридцять сім копійок/.

Судові витрати, понесені у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_8 /АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1/ на користь Національної академії внутрішніх справ /м. Київ, пл. Солом'янська, 1, р/р 0175 у ДКСУ м. Київ, , МФО 820172/ 1 378, 00 грн /одна тисяча триста сімдесят вісім гривень/.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_8 /АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1/ на користь Національної академії внутрішніх справ /м. Київ, пл. Солом'янська, 1, р/р 0175 у ДКСУ м. Київ, , МФО 820172/ 2 067, 00 грн /дві тисячі шістдесят сім гривень/.

Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: