Справа № 461/7926/18
Провадження № 4-с/461/7/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2019 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря Іваника Р.В.,

представника скаржника ОСОБА_1,

представника заінтересованої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3, заінтересовані особи ОСОБА_4, державний виконавець Долинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Івано-Франківській області ОСОБА_5 на дії державного виконавця,

встановив:

скаржник звернувся до суду зі скаргою на рішення державного виконавця, у якій просить визнати неправомірними дії державного виконавця Долинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Івано-Франківської області ОСОБА_5 у виконавчому провадженні №57169452 від 07.09.2018 року при здійсненні розрахунку заборгованості по аліментах.

Обґрунтовуючи скаргу покликається на те, що на виконанні державного виконавця Долинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Івано-Франківської області ОСОБА_5 знаходиться виконавче провадження №57169452 від 07.09.2018 року, відкрите за виконавчим листом №461/3787/16-ц від 21.08.2018 року, про стягнення зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказує, що державним виконавцем невірно визначено розмір заборгованості по аліментах у довідці-розрахунку, оскільки при визначенні розміру заборгованості державним виконавцем невірно враховано квитанції, надані на підтвердження сплати аліментів. Також вказує, що виконавче провадження за виконавчим листом відкрито з порушенням вимог законодавства, адже таке відкрито за заявою неповноважного представника.

У судовому засіданні представник скаржника скаргу підтримала, з мотивів, наведених у ній.

Представник ОСОБА_4 в судовому засіданні скаргу заперечив, та вказав на необґрунтованість та безпідставність поданої скарги. Просив відмовити у задоволенні скарги.

Представник Долинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Івано-Франківської області в судове засідання не зявився, Подав до суду заяву, згідно якої просить розгляд справи проводитти за його відсутності. Також подав письмові заперечення, згідно яких скаргу заперечує та просить відмовити у її задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні скарги, виходячи з наступних мотивів.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні державного виконавця Долинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Івано-Франківської області ОСОБА_5 перебуває виконавчий лист №461/3787/16-ц від 21.08.2018 року, про стягнення зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, щомісячно, починаючи з 06.06.2016 року і до досягнення дитиною повноліття /а.с.132/.

Державним виконавцем Борис Ю.Б. було складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.09.2018 року та визначено загальну суму заборгованості у розмірі 330 322,60 гривень /а.с.178/ .

За змістом ст. 129, 129-1 Конституції України, та у відповідності до ст. 18 ЦПК України, судове рішення, що набрало законної сили, обов'язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України..

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.3 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Згідно з п. 4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Мін'юсту від 02.04.2012 року №512/5, виконавець зобов'язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

Аналізуючи пояснення скаржника щодо невірного врахування державним виконавцем квитанцій, наданих на підтвердження сплати аліментів при визначенні розміру заборгованості, суд виходить з того, що рахунок, на який здійснювалось перерахування коштів, як встановлено в ході розгляду скарги, відкривався для спільного користування як ОСОБА_3, так і ОСОБА_4 та призначався для забезпечення іпотеки. Факт перерахування коштів скаржником підтверджується копіями квитанцій, наявними в матеріалах виконавчого провадження, які досліджені в судовому засіданні. Проте, у наданих квитанціях не вказано призначення платежу.

Таким чином, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, заявником не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів в частині порушення державним виконавцем вимог закону при складанні розрахунку, внаслідок неврахування представлених квитанцій.

Оцінюючи інші надані скаржником докази, зокрема заяву про визнання виконавчого листа, заяву про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, відзив на позов про позбавлення батьківських прав, договір про поділ спільного майна, інформацію про реєстрацію місця проживання ОСОБА_4, письмові покази свідків та розпорядження Галицької РА, суд виходить з того, що такі несуть в собі інформацію про сімейні відносини подружжя, при цьому не є предметом дослідження даної скарги, не стосуються обставин, які підлягають зясуванню у даній справі, а тому не беруться до уваги судом.

Стосовно доводів скаржника на недійсність повноважень представника ОСОБА_4, то суд такі відхиляє з огляду на наступне. Так, суду на підтвердження повноважень представника ОСОБА_4 адвокатом ОСОБА_2 подано ордер та копії договору про надання правової допомоги та посвідчення про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно вимог ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Отже, ордер, виданий відповідно до Закону, є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката. Надання договору про правову допомогу, його копії або витягу разом із ордером згідно з чинною редакцією КАС України не вимагається.

Відповідно до п. 4, 5, 14, 15 Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням ОСОБА_7 адвокатів України від 17 грудня 2012 року № 36, ордер видається адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об'єднанням та повинен містити обов'язкові реквізити, передбачені цим Положенням. В Україні встановлюється єдина, обов'язкова для всіх адвокатів, типова форма ордера, яку затверджує ОСОБА_7 адвокатів України.

Суд вважає, що ордер встановленої цим Положенням форми є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта. Ордер наданий представником містить усі відомості та відповідає типовій формі, що передбачена Положенням про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженим ОСОБА_7 адвокатів України 17.12.2012 № 36.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Суд вважає, що правомочність адвоката, як представника щодо представлення інтересів ОСОБА_4 підтверджена домовленістю сторін у договорі про надання правової допомоги, який засвідчує існування між клієнтом та адвокатом домовленості стосовно об'єму наданих йому повноважень, такий договір є чинним та відповідає встановленій законом формі, а тому не має підстав вважати його недійсним.

Крім цього, в ході розгляду скарги суду не надано доказів скасування постанови про відкриття виконавчого провадження. Отже, дана постанова є чинною і зобовязує виконавця вчиняти дії, спрямовані на виконання рішення суду.

Таким чином, аналізуючи всі мотиви скаржника наведені у скарзі, приймаючи до уваги всі вищенаведені доводи, суд не знаходить підстав для задоволення скарги. При цьому, суд також враховує те, що доводи скаржника стосовно добровільного виконання зобовязань покладених на нього рішенням суду не свідчать про незаконність дій державного виконавця. Так, дійсно в ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 здійснював переказ коштів на рахунок відомий стягувачу. Однак, в ході розгляду справи встановлено, що боржник не узгоджував спосіб проведення переказів ні з стягувачем, ні з виконавцем, сплачував різні суми на вказаний ним рахунок, тобто фактично самостійно визначив спосіб виконання рішення суду незважаючи на наявність виконавчого провадження, не зазначав призначення платежів. Повідомлення скаржника стосовно наміру та способу проведення платежів під час розгляду цивільної справи не спростовують вищенаведених доводів, а відтак не доводять незаконність дій державного виконавця.

Отже, з наявних матеріалів справи не вбачається порушення державним виконавцем прав, свобод чи законних інтересів скаржника при здійсненні дій по виконанню рішення суду, оскільки виконавець провів розрахунок на підставі належних відомостей наявних в матеріалах виконавчого провадження, а доводи скаржника не спростовують законність дій виконавця спрямованих на виконання рішення суду, відтак дії державного виконавця є законними та обґрунтованими.

За таких обставин, скарга задоволенню не підлягає .

Керуючись ст.ст. 260, 447, 451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд,-

постановив:

У задоволенні скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.

Повний текст ухвали складено 15 лютого 2019 року