Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 394/644/16-ц

провадження № 61-19181св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Письменного О. А., Дуковського О. Л., Гайсюка О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла їх мати ОСОБА_4 Після її смерті залишилася спадщина, а саме 1/2 частина житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1. Вони як спадкоємці першої черги звернулися у встановлений строк до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Також спадкоємцем першої черги був їх батько ОСОБА_5, який перебував з їх матір'ю у зареєстрованому шлюбі та на момент її смерті проживав у спірному будинку. Зазначений будинок належав їх батькам на праві спільної сумісної власності, оскільки був побудований за час шлюбу. Проте присадибну ділянку та спірний будинок їх батько ОСОБА_5 зареєстрував у встановленому законом порядку лише у

2015 році. ІНФОРМАЦІЯ_2 року їх батько ОСОБА_5 помер. Вони звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, але з'ясувалося, що їх батько склав заповіт на ім'я ОСОБА_3, відповідно до якого він заповів їй все своє майно і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті і на що він за законом матиме право.

07 червня 2016 року нотаріусом було відмовлено їм в оформленні спадщини після смерті їх матері ОСОБА_4, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на ім'я спадкодавця.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили визнати за ними право власності у порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 по 1/6 частині житлового будинку АДРЕСА_1 та по 1/6 частині присадибної ділянки за цією ж адресою.

Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області

від 30 листопада 2016 року у складі судді Партоліної І. П. позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено. Визнано за

ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину земельної ділянки площею 0,15 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину земельної ділянки площею 0,15 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний житловий будинок, на виділеній у встановленому законом порядку земельній ділянці для його будівництва, був побудований їхніми батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у 1957 році за час перебування їх у шлюбі, виникнення права власності на нерухоме майно не було пов'язане з проведенням його державної реєстрації, і тому вказане нерухоме майно належало останнім на праві спільної сумісної власності. Державна реєстрація прав на нерухоме майно, яка була здійснена ОСОБА_5 на своє ім'я після смерті дружини ОСОБА_4, ніяким чином не може обмежувати прав, які належали покійній ОСОБА_4 на час її смерті. Оскільки позивачі є спадкоємцями першої черги після смерті покійної матері ОСОБА_4 разом із батьком ОСОБА_5, який був живий на час смерті дружини ОСОБА_4, прийняли спадщину шляхом подачі заяви до нотаріуса, однак внаслідок відсутності реєстрації спадкового майна на ім'я

ОСОБА_4, спадкоємцям було відмовлено у оформленні спадкових прав, то позивачі мають право по 1/6 частині спадкового майна, яке належало спадкодавцю ОСОБА_4

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 лютого

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області

від 30 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції зробив висновок про те, що позивачі як спадкоємці померлої ОСОБА_4 мають право кожен на 1/6 частину спадкового майна, а саме будинку, оскільки остання за життя набула право власності на нього, тому їх позов підлягає задоволенню. При цьому суд залишив поза увагою той факт, що позивачі не зможуть реалізувати свої права, оскільки перешкодою для цього є наявність власника всього спірного будинку, права якого підтверджені державною реєстрацією і ніким не оспорені. Неможливо визнати за позивачами право власності кожному на 1/6 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 без попереднього вирішення питання про законність державної реєстрації ОСОБА_5 в 2015 році на своє ім'я права власності на це майно.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що норми законодавства, які діяли на час будівництва будинку, а саме у 1957 році, не передбачали державної реєстрації права власності, а підставою виникнення права власності на житловий будинок був сам факт збудування його з додержанням вимог нормативних актів. Тому державна реєстрація права власності на будинок, яка здійснена ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_4 не утворила права власності за зазначений будинок, а є лише визнання державою такого права.

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_3 на касаційну скаргу ОСОБА_1 у якому вона просила касаційну скаргу залишити без задоволення та залишити рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

07 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є дітьми померлих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Згідно витягу з державного реєстру актів цивільного стану, шлюб між ОСОБА_5 та

ОСОБА_4 було зареєстровано 25 листопада 1950 року

(а. с. 14).

Під час шлюбу ОСОБА_5 була виділена земельна ділянка для будівництва житлового будинку та надано дозвіл на його будівництво. Згідно технічного паспорта спірного житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1, зазначений будинок був збудований у 1957 році (а. с. 22, 24-25).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Спадкоємцями першої черги за законом є її діти: ОСОБА_1, ОСОБА_2 та чоловік

ОСОБА_5

Відповідно до інформації державного нотаріуса Новоархангельської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадкова справа, заяви про прийняття спадщини надійшли від

ОСОБА_1 та ОСОБА_2, свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

01 квітня 2014 року ОСОБА_5 було складено заповіт на ім'я

ОСОБА_3, відповідно до якого він заповів все своє майно останній

(а. с. 12).

ОСОБА_5 в січні 2015 року зареєстрував на своє ім'я право власності на земельну ділянку, площею 0,15 га, а в квітні 2015 року - право власності на житловий будинок, загальною площею 60,4 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1

(а. с. 15, 17).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_5

До нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулися ОСОБА_3, ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 (а. с. 110).

Листом № 1001/01-16 від 08 листопада 2016 року нотаріус повідомив позивачів, що ОСОБА_5, фактично прийняв спадщину після смерті дружини ОСОБА_4, та відмовив у видачі позивачам свідоцтв про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю реєстрації права власності за померлою на спірні житловий будинок та земельну ділянку

(а. с. 114).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтями 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом і до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої та другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення було закріплено у статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку про те, що за правилами діючих на час зведення спірного будинку (1957 рік) норм, а саме: Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» та постанови Ради Міністрів СРСР

від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок є сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Тобто спірний житловий будинок належав ОСОБА_4 та її чоловікові -

ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності подружжя, а після смерті ОСОБА_4 на вказане майно відкрилася спадщина, на яку мали право спадкоємці першої черги за законом: діти - ОСОБА_1 і

ОСОБА_2, та чоловік ОСОБА_5, та які в установленому законом порядку її прийняли, і відповідно до статті 1268 ЦК України право на спадщину належить їм з часу прийняття спадщини.

Правильним є висновок апеляційного суду про те, що позивачі, як спадкоємці першої черги за законом щодо майна померлої ОСОБА_4, мають право кожен по 1/6 частині спірного спадкового будинку, та не заперечуючи наявність у позивачів такого права дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачі не зможуть реалізувати свої права, оскільки перешкодою цьому є наявність державної реєстрації власника всього спірного будинку на ім'я ОСОБА_5, яка позивачами не оспорена.

Отже, передчасними є заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності на спірне майно у порядку спадкування, право на яке зареєстровано за іншою особою та ними не оспорене, з якими вони не позбавлені можливості звернутись доводячи своє право на відповідну частку в порядку спадкування, та право інших спадкоємців на це майно й законність проведеної реєстрації права власності на це майно за однією особою.

Як встановлено судом, право власності на спірну земельну ділянку

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не зареєстрували, а реєстрацію здійснив ОСОБА_6 у січні 2015 року після смерті своєї дружини, а тому спірна земельна ділянка не входить до спадкового майна померлої

ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги про те, що правові акти, що буди чинними на час будування спірного будинку не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації не спростовують того, що ці нормативні акти не передбачали таких же підстав виникнення права власності і для земельних ділянок.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, і на законність судового рішення суду апеляційної інстанцій не впливають.

Отже, судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 лютого

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта