Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №377/842/19

Провадження №2/377/331/19

24 грудня 2019 року Славутицький міський суд Київської області у складі судді Теремецької Н.Ф., за участю секретаря судового засідання Прядко Н.М., за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Славутичі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовноюзаявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Славутицької міської Державної нотаріальної контори Київської області, Славутицького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, ОСОБА_3 , про звільнення майна з-під арешту, -

УСТАНОВИВ:

05 листопада 2019 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивачі просять:

- зняти арешт на житлове приміщення (квартиру), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , накладений 29.06.2004 року на підставі ухвали б/н від 14.07.1999 року, який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 44050;

- виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис від 29.06.2004 року за № 44050 про арешт житлового приміщення (квартири), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути на користь позивачів з відповідачів судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1536,80 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 грудня 1998 року чоловік ОСОБА_1 ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_4 2000 доларів США терміном до 20 лютого 1999 року, однак у встановлений термін не повернув ОСОБА_4 грошові кошти, в зв`язку з чим останній звернувся до суду з позовною заявою про стягнення боргу за договором позики. Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 29 липня 1999 року, в цивільній справі № 2-376/1999, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено в повному обсязі, та стягнуто на його користь з ОСОБА_3 борг у сумі 8000 гривень. Після винесення судового рішення, протягом певного часу з заробітної плати ОСОБА_3 проводились відповідні утримання. Рішення суду ОСОБА_3 виконано в повному обсязі. В другій половині квітня 2019 року ОСОБА_1 , звернувшись до Управління надання адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області щодо отримання довідки про зареєстроване місце проживання, дізналась, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в якій мешкає ОСОБА_1 разом зі своїми чоловіком та дитиною, вже майже 20 років знаходиться під арештом, та накладення цього арешту пов`язано зі справою про стягнення боргу з чоловіка ОСОБА_1 ОСОБА_3 03 травня 2019 року чоловік ОСОБА_1 ОСОБА_3 отримав на свою заяву відповідь Славутицького міського суду Київської області про те, що копію ухвали суду б/н від 14.07.1999 року неможливо йому видати, оскільки цивільна справа № 2-376/1999, на підставі наказу № 29 від 23.07.2003 року, знищена. Отримавши Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, було встановлено, що арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , накладено 29.04.2004 року на підставі ухвали суду б/н від 14.07.1999 року. Арешт накладено та зареєстровано 29.06.2004 року за № 44050 реєстратором Славутицькою міською державною нотаріальною конторою. На звернення ОСОБА_3 до Славутицького міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області, ним було отримано відповідь про те, що станом на 16.07.2019 року у відділі на виконанні не перебуває виконавчих проваджень щодо будь-яких стягнень з нього, а при перевірці в Автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні відомості щодо відкриття, закриття чи повернення виконавчого провадження щодо рішення Славутицького міського суду Київської області № 2-376/1999 від 29.07.1999 року. Крім того, ОСОБА_3 не являється співвласником вказаної квартири, оскільки ця квартира була набута ОСОБА_1 та її матір`ю ОСОБА_2 01 вересня 1995 року на підставі договору міни.

Ухвалою судді від 08 листопада 2019 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

19 листопада 2019 року на адресу суду від ОСОБА_3 , як третьої особи у справі, надійшли письмові пояснення, з яких вбачається, що 20 лютого 1993 року він з ОСОБА_1 зареєстрували шлюб у Відділі РАЦС Славутицького міськвиконкому Київської області, після чого стали проживати разом в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала їй та її матері ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 18.08.1995 року ВО «ЧАЕС», право власності на яку було зареєстровано у Славутицькому міському бюро технічної інвентаризації за № 324/45. 01 вересня 1995 року ОСОБА_1 та її мати ОСОБА_2 уклали договір міни на підставі якого провели обмін належної їм на праві власності квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 01 грудня 1998 року він взяв в борг у ОСОБА_4 2000 доларів терміном до 20 лютого 1999 року, проте, у встановлений строк грошові кошти не повернув, в зв`язку з чим останній звернувся до суду з позовною заявою про стягнення боргу за договором позики. Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 29 липня 1999 року в цивільній справі № 2-376/1999 позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу у сумі 8000 гривень. Після чого, протягом певного часу з його заробітної плати на користь ОСОБА_4 проводились утримання. Рішення суду було виконано в повному обсязі. Однак, в другій половині квітня 2019 року, його дружина ОСОБА_1 дізналась від Управління адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області про те, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться під арештом майже 20 років, та накладення цього арешту пов`язано зі справою про стягнення з нього боргу. 03 травня 2019 року ним було отримано від Славутицького міського суду Київської області інформацію про те, що ухвалу суду по цивільній справі № 2-376/1999, в якій могла бути інформація про накладення арешту, суд не може видати, оскільки на підставі наказу № 29 від 23.07.2003 року цивільна справа № 2-376/1999 знищена. 16 липня 2019 року ним також було отримано лист Славутицького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про те, що на виконанні не перебуває виконавчих проваджень щодо будь-яких стягнень з нього, а при перевірці в Автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні відомості щодо відкриття, закриття чи повернення виконавчого провадження щодо рішення Славутицького міського суду Київської області № 2-376/1999 від 29.07.1999 року. Таким чином, вважає, що накладений арешт порушує його законні права та інтереси позивачів, як власників житлового приміщення.

28 листопада 2019 року на адресу суду від завідувача Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області, відповідача у справі, надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення на користь позивачів з Славутицької міської державної нотаріальної контори судових витрат по оплаті судового збору. Відзив обґрунтований тим, що отримавши ухвалу Славутицького міського суду Київської області від 14.07.1999 року без номеру, у відповідності до якої було накладено арешт на житлове приміщення (квартиру), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої був зазначений ОСОБА_3 , вона діяла у межах її повноважень та у відповідності до вимог закону. Керуючись діючою на момент реєстрації обтяження інструкцією «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», за якою обов`язок вчинення реєстрації заборон та арештів було покладено на нотаріусів, вона внесла інформацію про накладення арешту на дане майно до реєстру для реєстрації заборон за № 14, а також до алфавітної книги обліку заборон відчуження і арештів. В подальшому, ухвала Славутицького міського суду Київської області від 14.07.1999 року разом з іншими документами, на підставі яких вносилися записи до Реєстру для реєстрації заборон, у відповідності до діючого порядку та строків зберігання таких документів у 2002 році була знищена. У 2004 році усі заборони та арешти на нерухоме майно були внесені в Єдиний реєстр заборон Інформаційним центром Міністерства юстиції України. Позовні вимоги заявлені поза межами загального строку позовної давності, визначеного у ст.257 ЦК України.

Ухвалою суду від 05 грудня 2019 року залучено до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 адвокат Ні В.М. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. До канцелярії суду від ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 адвоката Ні В.М. надійшли заяви, в яких вони просили розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник Славутицької міської Державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином. На адресу суду від завідувача Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області надійшла заява, в якій вона просила проводити судовий розгляд справи за її відсутності.

Представник Славутицького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області в судове засідання не з`явися, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. До канцелярії суду подав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги визнав повністю та просив проводити розгляд справи за його відсутності.

Суд, дослідивши матеріали справи, підстави позовних вимог вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 вересня 1995 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 укладено договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Славутицького нотаріального округу Київської області Степаненко В.Д., за умовами якого ОСОБА_5 передала ОСОБА_2 , ОСОБА_1 належну їй на праві приватної власності квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку обміну на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Право приватної власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 05 вересня 1995 року зареєстровано Славутицьким міським бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 166/31, в реєстровій книзі за номером 1 (а. с. 29-31).

Відповідно до відмітки в технічному паспорті на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , 05 вересня 1995 року відбулася зміна власника (а. с. 32-34).

Як вбачається з позовної заяви, позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 почали проживати разом в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , після укладення шлюбу.

Так, відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , 20 лютого 1993 року відділом РАЦС Славутицького міськвиконкому Київської області між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюбу, про що зроблено актовий запис № 27 (а. с. 28).

Згідно довідки Управління адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області від 05.09.2019 року, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані наступні особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 (а. с. 42).

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 29 липня 1999 року, в цивільній справі № 2-376/1999, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором займу, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість в розмірі 8000 гривень (а. с. 37-38).

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 171910542, 29.06.2004 року реєстратором Славутицькою міською державною нотаріальною конторою, на підставі ухвали Славутицького міського суду Київської області від 14.07.1999 року б/н, зареєстровано за реєстраційним номером обтяження 44050 арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Власник ОСОБА_3 (а. с. 35).

З листа Славутицького міського суду Київської області № 01-40/221/2019 від 03 травня 2019 року вбачається, що згідно Акту про вилучення для знищення документів і справ, не внесених до Національного архівного фонду, на підставі наказу № 29 від 29.07.2003 року по Славутицькому міському суду Київської області, цивільна справа № 2-376 за 1999 рік знищена, тому видати ухвалу по даній справі немає можливості (а. с. 36).

Відповідно до листа в.о. начальника Славутицького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області № 4083 від 16.07.2019 року, станом на 16.07.2019 року у відділі на виконанні не перебуває виконавчих проваджень щодо будь-яких стягнень з ОСОБА_3 . При перевірці в Автоматизованій системи виконавчого провадження відсутні відомості щодо відкриття, закриття чи повернення виконавчого провадження щодо рішення Славутицького міського суду № 2-376/1999 від 29.07.1999 року (а. с. 39).

Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 2 цієї статті особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За правилами ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Як з`ясовано в судовому засіданні, арешт на квартиру, що належить позивачам на праві спільної часткової власності у рівних частках, було накладено державним нотаріусом Славутицької державної нотаріальної контори Київської області на виконання ухвали Славутицького міського суду Київської області від 14 липня 1999 року.

Частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.( ч.2 ст.59 вказаного Закону).

Державний виконавець позбавлений можливості вирішити питання про звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку відповідно до ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження».

Позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, однак не може цього робити через наявність обтяження на належне йому майно.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що на даний час існує потреба в арешті зазначеного вище майна.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Враховуючи наявність накладеного арешту на нерухоме майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивачі в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не можуть, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачів та вважає за необхідне зняти арешт з даного об`єкту нерухомого майна.

Позовна заява в частині вимоги про виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис від 29.06.2004 року № 44050 про арешт житлового приміщення (квартири), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Як вбачається із змісту ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» належним способом захисту права особи, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, є звернення до суду з позовом про визнання права власності на це майно чи про зняття з нього арешту.

За змістом ч.2 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника є підставою для зняття арешту з такого майна відповідно до постанови виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Таким чином, позовна вимога про виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис від 29.06.2004 року за № 44050 про арешт житлового приміщення (квартири), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 є передчасною, тому задоволенню не підлягає.

Доводи завідуючої Славутицької міської Державної нотаріальної контори Київської області про те, що позовні вимоги заявлені поза межами загального строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України, суд до уваги не приймає з наступних підстав.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як зазначено у ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї документів, позивач ОСОБА_1 дізналася по порушення свого права власності на вказану квартиру в другій половині квітня 2019 року від Управління адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, коли звернулася за довідками про зареєстрованих осіб в квартирі, де вона проживає.

Зазначені обставини відповідачем не спростовані.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про те, що строк позовної давності не сплив і позивачі звернулися до суду з позовною заявою в межах строку позовної давності.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

05 грудня 2019 року до канцелярії суду позивачем ОСОБА_1 та представником позивача ОСОБА_2 адвокатом Ні В.М. подані заяви, в яких вони відмовились від вимоги про стягнення судових витрат по оплаті судового збору в сумі 1536,80 гривень з відповідачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як зазначено у ч. 3 цієї статті, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

З урахуванням наведеного, судові витрати по оплаті судового збору суд з відповідачів на користь позивачів не стягує.

Керуючись ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Зняти арешт з житлового приміщення (квартири), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , накладений 29.06.2004 року на підставі ухвали Славутицького міського суду Київської області № б/н від 14 липня 1999 року, який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 44050.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Славутицький міський суд Київської області. Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач Славутицька міська державна нотаріальна контора Київської області, юридична адреса: Київська область, м. Славутич, вул. 77-ої Гвардійської дивізії, 3.

Відповідач Славутицький міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, юридична адреса: Київська область, м. Славутич, Московський кв-л, буд. 12.

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Повне рішення складено 24 грудня 2019 року.

Суддя Н. Ф. Теремецька