Справа № 760/5159/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Трофимчук К.О.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , третя особа Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація Служба у справах дітей та сім`ї про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Свої вимоги мотивує тим, що він перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 11 лютого 1995 року по 27 листопада 2013 року. Під час шлюбу він 24 травня 2005 року зареєстрував відповідача як члена сім`ї у квартирі АДРЕСА_1 .

Крім нього та відповідача в квартирі зареєстровані їх спільні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 листопада 2013 року шлюб між ним та відповідачем розірвано.

Він є єдиним власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування квартири від 06 вересня 2004 року.

З 19 грудня 2015 року відповідач перебуває в шлюбі з ОСОБА_5 та до березня 2016 року проживала з останнім у квартирі АДРЕСА_1 .

28 лютого 2016 року відповідач разом з ОСОБА_5 та малолітнім ОСОБА_4 добровільно залишили спірну квартиру, їх майна та речей там немає, витрат по утриманню квартири ОСОБА_3 не несе.

Просив суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року позовну залишено без руху.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу судді Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року повернуто скаржнику.

Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року до участі у справі залучено співвідповідача ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 .

Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20 лютого 2019 року до участі у справі залучено Солом`янську районну в м. Києві державну адміністрацію Служба у справах дітей та сім`ї.

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали заявлені вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви та просили їх задовольнити (а.с. 104-106). Пояснили суду, що відповідачі перешкод у користуванні квартирою не мали та 28 лютого 2016 року добровільно її залишили, проте не бажають знятись з реєстраційного обліку, що порушує права позивача по вільному розпорядженню квартирою і покладає на нього додаткові фінансові витрати. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мешкають в іншій квартирі, якою користується ОСОБА_3 . У серпні 2019 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Вважають, що за таких обставин відповідачі втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідачі у судове засідання не з`явились. ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу в її відсутність та врахувати її письмові пояснення від 17 грудня 2019 року (а.с. 160).

З письмових пояснень ОСОБА_3 вбачається, що вона просить відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що між сторонами існує спір щодо реєстрації місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Останній відсутній у складі відповідачів, а тому позбавлений можливості реалізовувати свої процесуальні права. За таких обставин, вимоги позову грубо порушують права неповнолітнього сина ОСОБА_4 . Позивач вказує на те, що зняття ОСОБА_4 з реєстрації не порушує його прав та посилається на те, що місцем постійного проживання сина є адреса його матері. Разом з тим, доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем суду не надано. Дитина зареєстрована за адресою одного з батьків, що узгоджується з вимогами Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Таким чином, задоволення позову стане підставою для зняття дитини з реєстрації в квартирі його батька та призведе до невизначеності реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини, що суперечить його інтересам.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву, з якої вбачається, що вона просить розглядати справу у відсутність представника адміністрації та ухвалити рішення з урахуванням інтересів неповнолітнього ОСОБА_4 Зазначено, що право дитини на користування житлом, право на користування яким мають її батьки, встановлено законом і є похідним від відповідного права батьків, незалежно від реєстрації дитини. Батьки неповнолітнього ОСОБА_4 до органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації щодо визначення місця проживання дитини не звертались (а.с. 161).

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 06 вересня 2004 року (а.с. 10). Зазначене також підтверджується Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 06 вересня 2004 року (а.с. 11).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 11 лютого 1995 року.

Від шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 народились діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7), та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8).

Під час шлюбу ОСОБА_2 24 травня 2005 року зареєстрував ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорту ОСОБА_3 (а.с. 6).

Крім ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартирі зареєстровані їх спільні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11. , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується довідкою Форми № 3 від 07 листопада 2016 року № 9938 (а.с. 13).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 листопада 2013 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 9).

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Позивач захначає, що з 19 грудня 2015 року ОСОБА_3 перебуває в шлюбі з ОСОБА_5 та до березня 2016 року проживала з останнім у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить позивачу.

28 лютого 2016 року ОСОБА_3 разом з ОСОБА_5 та малолітнім сином ОСОБА_4 добровільно залишили спірну квартиру, їх майна та речей в ній немає, витрат по утриманню квартири ОСОБА_3 не несе.

Сторона відповідача заперечує проти позову та зазначає про те, що між сторонами існує спір щодо реєстрації місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Останній відсутній у складі відповідачів, а тому позбавлений можливості реалізовувати свої процесуальні права. За таких обставин, вимоги позову грубо порушують права неповнолітнього сина ОСОБА_4 .

Разом з тим, за заявою позивача протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року до участі у справі залучено співвідповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 8). Станом на день ухвалення судом рішення (18 грудня 2019 року) ОСОБА_4 виповнилось 14 років.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був відсутній спір щодо місця проживання їх малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і він проживав з матір`ю.

Згідно з ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За таких обставин, відповідач ОСОБА_4 , після досягнення 14 років має право самостійно обирати собі місце проживання, і воно у нього не змінилось - він мешкає з матір`ю.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

У такому випадку місцем проживання неповнолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У ч. 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , тому має право вимагати визнання такими, що втратили право користування цією квартирою осіб, які в ній зареєстровані, але тривалий час не проживають.

ОСОБА_3 факт непроживання відповідачів у спірній квартирі більше року не заперечується. Вона зазначає, що між сторонами лише існує спір щодо реєстрації їх неповнолітнього сина в квартирі позивача.

Сторона позивача зазначає, що відповідачі з 28 лютого 2016 року не проживають у квартирі, а тому втратили право користування нею.

На підтвердження своїх доводів щодо відсутності відповідачів у спірній квартирі більше одного року, позивач посилається на письмові докази та покази свідків.

З відповіді Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві № 66-Ві/125/55/05-2017, вбачається, що ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , з перших чисел березня 2016 року по теперішній час не проживає. Як пояснили ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ОСОБА_3 з березня 2016 року по теперішній час разом з неповнолітнім сином та чоловіком ОСОБА_8 мешкають за адресою: АДРЕСА_4 . Зазначену інформацію також підтвердили ОСОБА_4 та ОСОБА_9 (а.с. 82).

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні показав, що він є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , інший відповідач є його рідним братом. Пояснив, що відповідачі за власною волею переїхали жити в інше житло. Він також проживав у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а зараз періодично в ній буває. Речей відповідачів у квартирі немає. Спорів щодо користування квартирою між сторонами ніколи не було та на даний час немає, оскільки відповідачі залишили спірну квартиру добровільно. З своїм меншим братом - ОСОБА_4 він спілкується та зустрічається з ним. Останній проживає з матір`ю та не бажає жити з батьком. З матір`ю фактично не спілкується через особистий конфлікт з нею, пов`язаний з її окремими діями щодо нього, зокрема, й через те, що вона на полягала на тому, щоб він не підтримував батька в цьому судовому процесі.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні показала, що вона є сусідкою сторін та проживає у квартирі АДРЕСА_5 близько 20 років. Знає всю сім`ю. Приблизно до березня 2016 року ОСОБА_3 проживала у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а потім вона бачила як остання переїжджала з речами. На її запитання ОСОБА_3 відповіла, що переїжджає в іншу квартиру. Щодо наявності спорів з приводу користування квартирою та наявності у ОСОБА_3 намірів повернутися до квартири позивача їй нічого не відомо. Її дитина ходить з ОСОБА_4 в один клас у школі. ОСОБА_4 живе з матір`ю. З 2016 року відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 більше не бачила, ОСОБА_3 іноді зустрічає на вулиці та на батьківських зборах у школі.

Оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що відповідачі не проживають у спірній квартирі більше одного року без поважних причин, а тому вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом підлягає задоволенню.

У судовому засіданні знайшли своє підтвердження належними доказами доводи позивача щодо не проживання у його квартирі відповідача ОСОБА_3 .

Інший відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , також у квартирі не проживає та залишив квартиру разом з матір`ю 28 лютого 2016 року.

На день розгляду справи судом відповідач ОСОБА_4 досягнув віку 14 років та має право самостійно обирати собі місце проживання, яке після досягнення цього віку ним не змінювалось - він мешкає з матір`ю.

Суд вважає, що житлові права ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , порушені не будуть, оскільки він мешкає з матір`ю в квартирі, яка останній належить.

На підтвердження таких обставин, стороною позивача було надано суду Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18 грудня 2019 року, з якої вбачається, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 (а.с. 166).

З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню.

Позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2440 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано суду письмові докази.

У матеріалах справи міститься ордер на надання правової допомоги від ОСОБА_2 на ОСОБА_1 , свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, витяг з договору про надання правової допомоги № 09-02/17 ЮР від 27 лютого 2017 року, акт № 1 приймання-передачі виконаних робіт від 16 березня 2017 року, копія квитанції № 0.0.726216441.1 від 16 березня 2017 року на суму 2440 гривень (а.с. 19-23).

Вбачається, що позивачем не надано суду договору про надання правової допомоги № 09-02/17 ЮР від 27 лютого 2017 року. Був наданий лише витяг з нього.

За таких обставин, вимога позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 2440 гривень задоволенню не підлягає.

З урахуванням задоволення позову стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає 640 гривень судового збору.

Керуючись статтями 29, 316, 317, 383, 391, 405 ЦК України, статтями 1, 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ), в інтересах якого діє ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), третя особа Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація Служба у справах дітей та сім`ї (м. Київ, просп. Повітрофлотський, 41, ) про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ), в інтересах якого діє ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) 640 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: