Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 466/2893/14-ц

провадження № 61-9164св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство «Галичфарм»,

відповідач за первісним позовом (позивач за первісним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним та зустрічним позовом - Брюховицька селищна рада Львівської області,

третя особа за первісним та зустрічним позовом - відділ Держземагенства у

м. Львові,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Галичфарм» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2017 року в складі судді Білінської Г. Б. та постанову Львівського апеляційного суду від 25 березня 2019 року в складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Савуляка Р. В.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство «Галичфарм» (далі -

ПАТ «Галичфарм») звернулося до суду з позовом до Брюховицької селищної ради Львівської області, ОСОБА_1 , третя особа - відділ Держземагентства у м. Львові, про визнання недійсними рішення та державного акта на право власності на землю.

Позовна заява мотивована тим, що товариству на праві постійного користування належить земельна ділянка дитячого оздоровчого табору «Конвалія»

ПАТ «Галичфарм», що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 3,5351 га, що підтверджується відповідним державним актом від 28 лютого 1995 року, виданим на підставі рішення Брюховицької селищної ради Львівської області від 23 лютого 1995 року № 46. Позивач вважав, що указана земельна ділянка відноситься до категорії земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, а у період дії ЗК УРСР 1970 року відносилась до земель курортів, що було загальновідомим фактом. Позивач зазначав, що указана земельна ділянка перебувала у користуванні товариства ще з 1980 року відповідно до державного акта на право користування землею, виданого Хіміко-фармацевтичному заводу, правонаступником якого є ПАТ «Галичфарм». Крім того позивач вважав, що станом на 1990 рік у його постійному користуванні перебувала також земельна ділянка, площею 1,00 га на підставі рішення виконавчого комітету Яворівської районної ради Львівської області від 10 грудня 1990 року № 150. Також заявник зазначав, що 18 березня 1994 року Брюховицькою селищною радою народних депутатів м. Львова прийнято ухвалу, якою було вилучено з користування оздоровчого табору «Конвалія» ПАТ «Галичфарм» частину земельної ділянки, площею 0,63 га, розташованої по АДРЕСА_1 та віднесено її до земель запасу. Указану ухвалу позивачем було оскаржено у судовому порядку і рішенням арбітражного суду Львівської області від 18 січня 1995 року затверджено мирову угоду між вищевказаною селищною радою та акціонерним товариством «Галичфарм» (далі - АТ «Галичфарм»), правонаступником якого є ПАТ «Галичфарм». 04 січня 1995 року ухвалою селищної ради внесено зміни до оскаржуваної ухвали Брюховицької селищної ради народних депутатів м. Львова від 18 березня 1994 року, якими зменшено розмір вилученої земельної ділянки з 0,63 га до 0,3 га. Зазначало про те, що, вилучивши 0,63 га вищевказаної земельної ділянки, селищна рада розподілила цю частину між фізичними особами, проте, зменшивши вилучену площу до 0,3 га, не скасувала рішення від 24 травня 1994 року про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 , що увійшла до складу земельної ділянки, яка була повернута товариству. У зв`язку з цим вважало, що рішення селищної ради від 24 травня 1994 року є незаконним та таким, що порушує його майнові права. Крім того, вважало, що при передачі спірної земельної ділянки відповідачу порушено вимоги земельного законодавства у частині недотримання порядку зміни цільового призначення земельної ділянки.

З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, ПАТ «Галичфарм» просило визнати недійсним та скасувати рішення Брюховицької селищної ради народних депутатів м. Львова від 24 травня 1994 року про надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки по

АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0756 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарської будівлі, а також визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на землю від 17 листопада 1994 року на його ім`я на указану земельну ділянку.

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Галичфарм», Брюховицької селищної ради Львівської області, третя особа - відділ Держземагенства у м. Львові, про визнання незаконною ухвали, визнання незаконним рішення, визнання недійсним та скасування державного акта на право постійного користування землею, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що він у встановленому законом порядку отримав у приватну власність земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0756 га, що підтверджується рішенням вищевказаної селищної ради від 24 травня 1994 року, та отриманим державним актом на право приватної власності на землю від 17 листопада 1994 року. Зазначав, що ухвалою селищної ради від 04 січня 1995 року внесено зміни у пункт 1 ухвали цієї селищної ради від 18 березня 1994 року вже після її виконання. Вважав, що селищна рада неправомірно зменшила розмір вилученої у ПАТ «Галичфарм» земельної ділянки. Змінивши зазначену вище ухвалу, селищною радою порушено його права власності, оскільки належна йому на праві власності земельна ділянка увійшла до складу наданої ПАТ «Галичфарм» на праві постійного користування земельної ділянки.

З урахуванням викладеного та з урахуванням уточнень позовних вимог

ОСОБА_1 просив:

визнати незаконною ухвалу Брюховицької селищної ради народних депутатів

м. Львова від 04 січня 1995 року «Про внесення змін до ухвали Брюховицької селищної ради народних депутатів м. Львова «Про вилучення земельної ділянки, площею 0,63 га з користування оздоровчого табору «Конвалія»;

визнати незаконним рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради народних депутатів м. Львова від 23 лютого 1995 року «Про видачу державного акта на право постійного користування АТ «Галичфарм» на оздоровчий табір «Конвалія» у частині включення у земельну ділянку АТ «Галичфарм» земельної ділянки, площею 0,0756 га, переданої йому для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель;

визнати недійсним та скасувати державний акт на право постійного користування землею від 28 лютого 1995 року, виданий дитячому оздоровчому табору «Конвалія» АТ «Галичфарм» на земельну ділянку, площею 3,4351 га у частині включення земельної ділянки, площею 0,0756 га переданої йому;

усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою по

АДРЕСА_1 , площею 0,0756 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель шляхом зобов`язання ПАТ «Галичфарм» надати йому доступ до цієї земельної ділянки.

Справа переглядалась судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій неодноразово.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2016 року, первісний позов задоволено.

Визнано недійсним рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради Шевченківського району м. Львова від 24 травня 1994 року № 180 «Про надання у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків та господарських будівель» щодо надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0756 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарської будівлі.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю

від 17 листопада 1994 року, виданий Брюховицькою селищною радою народних депутатів м. Львова ОСОБА_1 та зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 249.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій (новий розгляд)

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2017 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 25 березня 2019 року, у задоволенні позову ПАТ «Галичфарм» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконною ухвалу Брюховицької селищної ради 4-ї сесії 22-го скликання від 04 січня 1995 року «Про внесення змін до ухвали 16-ї сесії Брюховицької селищної ради народних депутатів «Про вилучення земельної ділянки, площею 0,63 га з користування оздоровчого табору «Конвалія» у частині доповнення ухвали пункту 1 про надання дозволу АТ «Галичфарм» проектування і вибір земельної ділянки для спортивного майданчика на площі 0,70 га у порядку передбаченому законом до 01 березня 1995 року.

Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради Львівської області від 23 лютого 1995 року № 46 «Про видачу державного акта на право постійного користування АТ «Галичфарм» на оздоровчий табір «Конвалія» в частині включення у земельну ділянку АТ «Галичфарм» земельної ділянки, площею 0,0756 га, переданої згідно державного акта на право приватної власності на землю від 17 листопада 1994 року ОСОБА_1 .

Визнано недійсним та скасовано державний акт на право постійного користування землею від 28 лютого 1995 року, виданий Брюховицькою селищною радою Львівської області дитячому оздоровчому табору «Конвалія»

АТ «Галичфарм» на земельну ділянку, площею 3,5351 га у смт. Брюховичі, відповідно до рішення Брюховицької селищної ради Львівської області

від 23 лютого 1995 року № 46 у частині включення в цю земельну ділянку, площею 0,0756 га, переданої згідно державного акта на право приватної власності на землю 17 листопада 1994 року ОСОБА_1 .

Зобов`язано ПАТ «Галичфарм» усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, площею 0,0756 га, що знаходиться у АДРЕСА_2 шляхом надання ОСОБА_1 доступу до земельної ділянки.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із недоведеності ПАТ «Галичфарм» того, що станом на 17 листопада 1994 року ним було набуто право користування, як тимчасового (короткострокового чи довгострокового), так і безстрокового (постійного) на земельну ділянку, площею 1,0 га, виділену Львівському хіміко-фармацевтичному об`єднанню «Львівфарм» під розширення піонерського табору (будівництво спортивного майданчику) у смт. Брюховичі за рахунок черезсмужних земель колгоспу «Іскра», у зв`язку із чим АТ «Галичфарм» не вправі було приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення землевпорядним органом меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, а тому прийняття селищною радою рішення від 24 травня 1994 року № 180 щодо надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки у

АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею згідно плану відведення 0, 0756 га та подальша видача на його ім`я державного акта не вплинуло на права ПАТ «Галичфарм» та законні інтереси товариства не порушено. Видаючи державний акт на право постійного користування землею

від 28 лютого 1995 року, виконавчий комітет сільської ради до земельної ділянки ПАТ «Галичфарм», площею 3,43 га, включив земельну ділянку, площею 0,0756 га, яка вже перебувала у власності ОСОБА_1 та була передана йому для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2019 рокуПАТ «Галичфарм» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів попередніх інстанцій та задовольнити первісний позов ПАТ «Галичфарм» та відмовити у задоволенні зустрічного позову

ОСОБА_1

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності, що призвело до неправильного вирішення справи. Також, заявник посилався на те, що ухвалюючи рішення щодо визнання незаконною ухвали селищної ради від 04 січня 1995 року, суди попередніх інстанцій вийшли за межі позовних вимог, порушивши принцип диспозитивності, зокрема: ОСОБА_1 серед усіх вимог було заявлено вимогу щодо скасування ухвали Брюховицької селищної ради 4-ої сесії 22-го скликання від 04 січня 1995 року «Про внесення змін до ухвали 16-ої сесії Брюховицької селищної ради народних депутатів «Про вилучення земельної ділянки, площею 0,63 га з користування оздоровчого табору «Конвалія», проте суди, задовольняючи указану вимогу, вирішили питання у частині земельної ділянки на яку указаною ухвалою надано АТ «Галичфарм» дозвіл проектування та вибір земельної ділянки для спортивного майданчика на площі 0,70 га у порядку передбаченому земельним законодавством до 01 березня 1995 року, яка жодним чином не стосується ОСОБА_1 , чим грубо порушено права ПАТ «Галичфарм». Заявник посилався на те, що у відповідності до норм ЗК УССР 1970 року ПАТ «Галичфарм» з 10 грудня 1990 року додатково користується земельною ділянкою, розміром 1,0 га із числа якої, ухвалою Брюховицької селищною радою народних депутатів м. Львова від 18 березня 1994 року, з порушенням встановленої на той час процедури, з користування оздоровчого табору «Конвалія» ПАТ «Галичфарм» вилучено земельну ділянку, розміром 0,63 га, яку рішення селищної ради від 24 травня 1994 року розподілено між фізичними особами. Не погоджуючись із ухвалою селищної ради щодо вилучення земельної ділянки, ПАТ «Галичфарм» оскаржувало таке рішення. Унаслідок чого ухвалою від 04 січня 1995 року внесено зміни до ухвали від 18 березня 1994 року щодо розміру вилученої земельної ділянки, зокрема зменшено такий розмір з 0,63 га до 0,30 га, а також дозволено АТ «Галичфарм» проектування і вибір земельної ділянки для спортивного майданчику на площі 0,70 га у порядку передбаченому Законом до 01 травня 1995 року. А також рішенням Арбітражного суду Львівської області

від 18 січня 1995 року затверджено мирову угоду, укладену між АТ «Галичфарм» та Брюховицькою селищною радою народних депутатів. Проте вказаного під час вирішення спору, судами попередніх інстанцій, не враховано. Також посилався на те, що спірна земельна ділянка не могла передаватися у приватну власність фізичних осіб, оскільки станом на дату виникнення спірних правовідносин відповідна категорія земель визначалась як землі курортів (ЗК УРСР), що повною мірою відповідає цільовому призначенню - землі оздоровчого призначення

(ЗК України 1990 року) та з 1980 року категорія цільового призначення такої ділянки не змінювалась. Крім того заявник посилався на те, що ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом щодо визнання незаконної ухвали, визнання незаконним рішення, визнання недійсним та скасування акта на право постійного користування землею, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою майже через 20 років після винесення оскаржуваних ним рішень, а тому заявник вважав, що ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності у межах якого у нього було право на звернення із відповідним позовом до суду для захисту свого порушеного права. ПАТ «Галичфарм» заявляло клопотання щодо застосування такого строку, проте судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права щодо наслідків пропуску такого строку.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що судові рішення є законними і обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами установлено, що ПАТ «Галичфарм» є правонаступником хіміко-фармацевтичного заводу м. Львів, який мав у постійному користуванні земельну ділянку в смт. Брюховичі, яку надано відповідно до державного акта про право постійного користування від 1980 року серії Б № 06139. На підставі вказаного акта хіміко-фармацевтичний завод м. Львів набув право безстрокового і безоплатного користування земельною ділянкою, площею 3,07 га у межах згідно з планом землекористування для будівництва піонерського табору, розташованого по

АДРЕСА_1 . Відповідно до плану землекористування, який є невід`ємною частиною вказаного державного акта, суміжними землекористувачами вказаної земельної ділянки були: А-Б - землі ДЛФ, Б-В - землі колективних городів, В-Г - землі АДРЕСА_4 та Г-А землі піонерського табору ВО ім. 50-річчя Жовтня.

28 лютого 1995 року ПАТ «Галичфарм» на підставі рішення Брюховицької селищної ради Львівської області від 23 лютого 1995 року № 46 видано державний акт серії ЛВ на право постійного користування землею дитячому оздоровчому табору «Конвалія» акціонерного товариства «Галичфарм» у

АДРЕСА_1 , загальною площею 3,4316 га.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 жовтня 1996 року, укладеного між ОСОБА_4 та АТВТ «Галичфарм», а саме: земельної ділянки, розміщеної на землях, що знаходиться у віданні Брюховицької селищної ради народних депутатів АДРЕСА_3 , наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, площею 0,0813 га, у вказаний державний акт від 28 лютого 1995 року

ПАТ «Галичфарм» як землекористувачу долучено земельну ділянку контуру № 2, площею 0,1035 га, у зв`язку із чим загальна площа земельної ділянки стала

3,5351 га.

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки у АДРЕСА_2 , загальною площею 0,756 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яка набута ним у порядку безоплатної передачі у межах норм приватизації відповідно до статей 6, 67 ЗК України (у редакції 1990 року) на підставі рішення Брюховицької селищної ради народних депутатів від 24 травня 1994 року № 180.

Висновком судової земельно-технічної експертизи від 28 жовтня 2015 року № 804 підтверджено факт накладання у повному обсязі (усією площею 0,0756 га), земельної ділянки, яка належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 17 листопада

1994 року ЛВ № 731112249 із земельною ділянкою, яка передана у користування дитячому оздоровчому табору «Конвалія» АТ «Галичфарм» згідно державного акта на право постійного користування землею від 28 лютого 1995 року.

Встановлено, що 18 березня 1994 року ухвалою 16-ої сесії Брюховицької селищної ради Львівської області у АТ «Галичфарм» вилучено без згоди землекористувача з користування та віднесено до земель запасу земельну ділянку, площею 0,63 га у зв`язку із нераціональним використанням цієї земельної ділянки.

Згідно з актом від 25 травня 1993 року та акта від 01 березня 1994 року Брюховицькою селищною радою Львівської області встановлено факт невикористання оздоровчим табором «Конвалія» АТ «Галичфарм» земельної ділянки, площею 0,63 га, на якій мав би знаходитись стадіон оздоровчого табору.

Правомірність винесення вказаної ухвали Брюховицької селищної ради було предметом окремого судового розгляду, який здійснювався Арбітражним судом Львівської області у межах справи № 3/604, за участю сторін - АТ «Галичфарм» та Брюховицької селищної ради народних депутатів, без залучення будь-яких інших сторін чи учасників. За результатами розгляду якої арбітражним судом Львівської області 18 січня 1995 року винесено рішення, яким затверджено мирову угоду між АТ «Галичфарм» та Брюховицькою селищною радою Львівської області. З урахуванням змісту мотивувальної частини указаного рішення, арбітражний суд прийняв до уваги сторін факт мирного врегулювання спору шляхом внесення змін до ухвали від 18 березня 1994 року.

З урахуванням змісту ухвали 4-ої сесії Брюховицької селищної ради Львівської області від 04 січня 1995 року, на підставі якої укладено вказану мирову угоду у справі № 3/604, про внесення змін до пункту 1 ухвали 16-ої сесії Брюховицької селищної ради від 18 березня 1994 року, пункт 1 викладено у наступній редакції: «Вилучити з користування оздоровчого табору «Конвалія» АТ «Галичфарм» земельну ділянку, площею 0,30 га за згодою землекористувача», тобто після внесення Брюховицькою селищною радою Львівської області в ухвалу

від 18 березня 1994 року змін щодо розміру вилученої у позивача земельної ділянки з 0,63 га на 0,30 га.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Галичфарм», суди виходили із того, що прийняття селищною радою рішення від 24 травня 1994 року № 180 щодо надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки у АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею згідно плану відведення 0, 0756 га та подальша видача на його ім`я державного акта від 17 листопада 1994 року не вплинуло на права ПАТ «Галичфарм» та законні інтереси товариства не порушено. Видаючи державний акт на право постійного користування землею від 28 лютого 1995 року, виконавчий комітет сільської ради до земельної ділянки ПАТ «Галичфарм», площею 3,43 га, включив земельну ділянку, площею 0,0756 га, яка вже перебувала у власності ОСОБА_1 та була передана йому для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель.

Разом з тим, перевіряючи доводи касаційної скарги в частині застосування судами норм статей 257, 261, 267 ЦК України щодо позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судами, ухвалення оскаржуваних у даній справі рішень органів місцевого самоврядування мало місце 24 травня 1994 року, 04 січня 1995 року, 23 лютого 1995 року, 28 лютого 1995 року.

Чинними на той час нормами, які регулювали питання позовної давності - статтями 71, 76, 80 ЦК України (1963 року) передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи у три роки, обов`язкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові.

Позовна давність з статтею 256 ЦК України - це строк в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року) правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК (1963 року).

Оскільки правовідносини виникли до набрання Кодексом чинності й не мають триваючого характеру, то суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин статті 267 ЦК України і не застосував положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Статтею 71 ЦК Української РСР встановлено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Перебіг строку позовної давності згідно зі статтею 76 ЦК УРСР починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Частиною першою статті 80 ЦК Української РСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Відмовляючи у задоволенні клопотання ПАТ «Галичфарм» щодо застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що таке клопотання не підлягає до задоволення у зв`язку із врахуванням принципів власності та його здійснення, визначених статтею 319 ЦК України, підстав припинення власності відповідно до статті 346 ЦК України та відсутності закріплення законодавством обов`язку власника після правомірного набуття права власності перевіряти його фактичне існування

Отже, неправильно застосувавши норми матеріального права до спірних правовідносин, суди не врахували презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, і не звернули уваги на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, передбачений статтями 71, 76 ЦК Української РСР, та з урахуванням того, що позовна давність за правилами статті 76 ЦК УРСР застосовується незалежно від заяви сторін, дійшли передчасного висновку, що ОСОБА_1 не пропустив строк для звернення із позовом про визнання незаконною ухвали Брюховицької селищної Ради народних депутатів м. Львова від 04 січня 1995 року, визнання незаконним рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної Ради народних депутатів м. Львова від 23 лютого 1995 року, а також визнання недійсним та скасування державного акта на право постійного користування землею від 28 лютого 1995 року, звернувшись до суду з позовом у червні 2014 року.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлено, а тому судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Галичфарм» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 березня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу та у подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

В. М. Коротун

В. П. Курило