Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 445/25/16

провадження № 61-34196св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 04 липня 2016 року у складі судді Сивак В. М. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 08 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Ніткевича А. В., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив витребувати у відповідача належні йому запасні частини до автомобіля УАЗ - радіатор водяний, диск зчеплення нажимний, диск зчеплення відомий, шарнір поворотного кулака короткий, шарнір поворотного кулака довгий, облицювання радіатора в зборі, крило переднє праве, крило переднє ліве, загальна вартість яких становить 14 065, 70 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на початку вересня 1999 року він передав ОСОБА_2 на ремонт його автомобіля вищезазначені запчастини, а відповідач пообіцяв надати йому деревину для будівництва в розмірі 10-12 куб. м, або повернути гроші. Оскільки ОСОБА_2 не виконав свої зобов'язання, не надав деревину та не повернув гроші за отримані запасні частини до автомобіля, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 10 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 08 листопада 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем пропущено позовну давність з неповажних причин, оскільки йому було відомо про порушення його прав з липня 2003 року, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Золочівського районного суду Львівської області від 10 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 08 листопада 2016 року і направити справу на новий розгляд.

В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що між сторонами у справі було укладено договір міни з невизначеним строком його виконання. Оскільки відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, а згідно з частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, яка свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, відповідачем було перервано перебіг позовної давності шляхом виписки йому деревини.

Відповідач не звертався до суду із заявою про застосування позовної давності, проте суд у порушення вимог статті 267 ЦК України відмовив у задоволенні позову виходячи з її пропуску.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Золочівського районного суду Львівської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 червня 2018 року справу № 445/25/16 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

ОСОБА_2 направив заперечення на касаційну скаргу, в яких просив залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що у 1999 році ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 для здійснення ремонту автомобіля УАЗ запасні частині на суму 14 065, 70 грн, а останній зобов'язався надати позивачу деревину для будівництва будинку в кількості 10-12 куб. м.

ОСОБА_2 на момент звернення позивача до суду не передав позивачу деревину та не повернув грошові кошти за запасні частини для автомобіля.

Згідно пояснень свідка ОСОБА_3 , яка на момент виникнення спірних правовідносин працювала на посаді головного бухгалтера Білокамінського лісництва Золочівського лісгоспу, вона особисто у 1999 році видала ОСОБА_1 документи на отримання деревини, проте він не звертався до лісництва із заявою про її отримання.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що позивачем пропущено позовну давність, а наведені ним причини її пропуску є неповажними, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком судів з огляду на наступне.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18).

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Встановлено, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у зв'язку з пропуском позивачем позовної давності.

Разом з тим, судами не наведено будь-яких висновків щодо наявності або відсутності порушених прав або охоронюваних законом інтересів позивача, без яких дійти висновків про наявність чи відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності неможливість.

Відповідно до частини другої статті 213, пункту 4 частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Однак в порушення вимог наведених правових норм в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин та взагалі не навів відповідного правового обґрунтування (не визначився з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини).

Суд апеляційної інстанції на вказані порушення судом першої інстанції норм процесуального права уваги не звернув.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 04 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 08 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

СуддіВ. С. Жданова С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов