Справа № 472/1428/15-ц Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/306/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 лютого 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

з участю:

представника позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 рішенняВеселинівського районного суду Миколаївської області, вступну та резолютивну частину якого ухвалено об 11 годині 53 хвилині 13 жовтня 2016 року у приміщенні Веселинівського районного суду Миколаївської області у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю " Веселинівська автоколона № 3" про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 пред'явив до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веселинівська автоколона № 3» (далі - ТОВ «Веселинівська автоколона № 3») вищезазначений позов.

Позивач посилався на те, що на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 01 вересня 2004 року серії НОМЕР_2 він є власником земельної ділянки площею 8,76 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої в межах території Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області.

21 лютого 2005 року між ним та ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 10 років до 21 лютого 2015 року. Бажаючи обробляти свою земельну ділянку самостійно, 16 червня 2014 року він звернувся до відповідача із заявою, в якій просив після збору врожаю 2014 року не обробляти його ділянку, однак ніякої відповіді не отримав. На неодноразові звернення до відповідача в усній формі йому відповідали, що вказане питання буде розглянуте після 21 лютого 2015 року. Однак після спливу зазначеного строку йому було запропоновано для вирішення цього питання надати технічну документацію щодо меж його земельної ділянки.

У зв'язку з цим, він звернувся до Приватного підприємства «Коренковська» (далі - ПП «Коренковська») для розроблення технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж належної йому земельної ділянки в натурі. Здійснивши у березні 2015 року разом з представником ПП «Коренковська» вихід на місце для відновлення меж, вони встановили факт самовільного обробітку вищевказаної земельної ділянки та її засіву озимою пшеницею, хоча ніяких нових договорів, які б надавали право користування ділянкою відповідачу, він не укладав.

Спірну земельну ділянку йому було повернуто лише у серпні 2015 року після того, як відповідачем було зібрано врожай. Укладений між ним та ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» договір оренди землі припинений 22 лютого 2015 року і правових підстав для користування спірною земельною ділянкою після спливу цього строку у відповідача не було. Таке користування є самовільним зайняттям земельної ділянки. З весни 2015 року він мав намір виростити на вказаній земельній ділянці соняшник та від збору врожаю отримати доходи.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_2 кінцево просив суд стягнути з відповідача на свою користь 133 914 гривні 60 копійок в рахунок відшкодування заподіяних збитків та понесені судові витрати.

У листопаді 2015 року ОСОБА_3пред'явив до ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» вищезазначений позов.

На підставі Державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_3 йому належить земельна ділянка площею 8,77 га, кадастровий номер НОМЕР_4, що розташована в межах території Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області.

21 травня 2005 року між ним та ТОВ «Веселинівська автоколона №3» було укладено Договір оренди земельної ділянки строком на 10 років, до 21 лютого 2015 року. Бажаючи обробляти земельну ділянку самостійно, звернувся до ТОВ «Веселинівська автоколона №3» з заявою, в якій просив після збору врожаю 2014 року не обробляти його земельну ділянку.

У березні 2015 року здійснив вихід з представником ПП «Коренковська» на місце для відновлення меж земельної ділянки виявив факт самовільного обробітку своєї земельної ділянки площею 7,0 га та факт засіву її озимою пшеницею, хоча ніяких нових договорів, які б надавали право користуватися цією земельною ділянкою ТОВ «Веселинівська автоколона №3» не укладав. Іншу частина земельної ділянки площею 1,77 га не була засіяна і він її самостійно обробляв.

Вказав, що у зв'язку з тим, що земельна ділянка була засіяна озимою пшеницею був позбавлений можливості здійснити посів соняшнику.

Посилаючись на норми матеріального та процесуального права кінцево просив стягнути з ТОВ «Веселинівська автоколона №3» збитки заподіяні внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки в розмірі 107 011 гривень 90 копійок в рахунок відшкодування заподіяних збитків та понесені судові витрати.

Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 30 червня 2016 року вказані позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 13 жовтня 2016 року в задоволенні позовів відмовлено.

ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким його позов задовольнити в повному обсязі, стягнувши з відповідача 107 011 гривень 90 копійок у рахунок відшкодування заподіяних йому збитків, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_2 також не погодившись з зазначеним рішенням, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким його позов задовольнити в повному обсязі, стягнувши з відповідача 133 914 гривні 60 копійок у рахунок відшкодування заподіяних збитків, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 18 січня 2017 року, рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 13 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове, про стягнення з ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» на користь ОСОБА_2 та на користь ОСОБА_3 збитків у розмірі 48 543 гривень 79 копійок та 38 790 гривень 70 копійок, відповідно.

Постановою Верховного Суду від 18 грудня 2018 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 18 січня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду 1 інстанції - скасувати, оскільки суд ухвалив його без точного додержання норм матеріального й процесуального права і прийняти постанову, якою позови ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Так, відмовляючи у позовах, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що позивачами не доведений факт самовільного зайняття відповідачем, саме їх земельних ділянок і заподіяння цим їм збитків.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, в межах доводів апеляційної скарги, не в повній мірі погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх не вірними, не обґрунтованими й незаконними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (стаття 1166 ЦК України).

Пунктом «д» частини першої статті 156 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно з частинами першою, третьою статті 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. У разі невиконання орендарем обов'язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов'язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки.

Частиною першою статті 36 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що у разі невиконання зобов'язань за договором оренди землі сторони несуть відповідальність згідно із законом та договором.

Самовільне зайняття земельної ділянки будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними (стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»).

Судом встановлено, що на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 01 вересня 2004 року серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 8,76 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташована в межах території Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області (т. 1 а.с. 8).

21 лютого 2005 року між ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» та ОСОБА_2 було укладено договір оренди належної йому земельної ділянки строком на 10 років до 21 лютого 2015 року (т.1 а.с.10-11).

На підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 01 вересня 2004 року серії НОМЕР_3 ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 8,77 га, кадастровий номер НОМЕР_4, розташована в межах території вищевказаної сільської ради (т.2 а.с.7).

21 лютого 2005 року між ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» та ОСОБА_3 було укладено договір оренди належної йому земельної ділянки строком на 10 років до 21 лютого 2015 року (т.2 а.с.9-10).

Бажаючи обробляти земельні ділянки самостійно, 18 червня 2014 року ОСОБА_2, а 29 липня 2014 року ОСОБА_3 звернулися до ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» із заявами, в яких просили після збору врожаю 2014 року не обробляти їх земельні ділянки (т.1 а.с.12, т.2 а.с.11).

Восени 2014 року ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» засіяла озимою пшеницею земельну ділянку ОСОБА_2 та частково земельну ділянку ОСОБА_3

У пункті 8 договорів оренди визначено, що після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 календарних днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

В матеріалах справи відсутні докази того, що орендар повідомляв орендодавців про намір продовження строку дії договорів оренди.

Із постанови про закриття кримінального провадження від 29 липня 2015 року вбачається, що допитаний керівник товариства повідомив, що оскільки термін дії договору закінчується в 2015 року, то у нього є всі підстави для обробітку та використання земельної ділянки до закінчення «технологічного року» (т.1а.с.18, т.2 а.с.26).

У висновках за матеріалами СО № 994 від 08 травня 2015 року та СО№1025 від 13 травня 2015 року Веселинівського РВ УМВС України в Миколаївській області зазначено, що перевіркою було встановлено, що директор відповідача відмовляється на вимогу позивачів повернути земельні паї (т.1 а.с. 19, т.2 а.с.27).

Зазначені обставини свідчать про використання земельних ділянок ОСОБА_2 та частини земельної ділянки ОСОБА_3 (7га) відповідачем після 21 лютого 2015 року мало місце, і таке використання відбувалося без будь-якої законної правової підстави, а тому відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачам завдані збитки, які через недоведеність ними реальних витрат на обробіток землі та посіви під новий врожай, слід вираховувати, як втрачена ними у 2015 році орендна плата, яку вони реально та гарантовано могли б отримати.

Вирішуючи спір суд першої інстанції цих обставин справи належним чином не дослідив, та наявним у справі доказам, належної правової оцінки не дав.

Як вбачається з інформації Головного управління Держгеокадастру у Миколаївської області, що станом на 01 січня 2015 року середня грошова оцінка 1 га ріллі у Веселинівському району становить 23 849 гривень 70 копійок, а з інформації відповідача - вартість земельного паю в господарстві - становила 3 % він нормативно-грошової оцінки землі.

Таким чином, неотриманим доходом (упущеною вигодою) для позивачів, внаслідок самовільного зайняття відповідачем належних їм земельних ділянок, слід вважати дохід від несплаченої відповідачем у 2015 році орендної плати, а не вартість неотриманого орендодавцями врожаю, оскільки будь-яких підготовчих дій для отримання врожаю ті не здійснили, та, і, земельні ділянки перейшли до відповідача не внаслідок навмисного, грубого їх захоплення, а не були вчасно та у відповідний спосіб повернуті з оренди.

Вирахувавши за вказаними вихідними та, з врахуванням положень абз. 2 ч.3 ст.22 ЦК України, орендна плата, а, відповідно і збитки, які слід стягнути з ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» на користь ОСОБА_2 у 2015 році становитимуть 6 267 гривень 70 копійок (23 849,70 гривень х 8,76 га х 3%), а на користь ОСОБА_3 - 5 008 гривень 44 копійки (23 849,70 гривень х 7 га х 3%).

Саме названі сумі і слід було стягнути з відповідача на користь позивачів.

Оскільки районний суд був іншої думки і у позові відмовив, то виписаний вище висновок слід провести в дію постановою апеляційної інстанції, попередньо скасувавши рішення районного суду.

Крім того, у зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог позивачів, відповідно до вимог ч.13 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь ОСОБА_2 слід частково стягнути понесені судові витрати за звернення до суду першої інстанції та за подачу апеляційної скарги в сумі 139 гривень 11 копійок, а на користь ОСОБА_3 - 112 гривень 37 копійок.

Керуючись ст. 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 13 жовтня 2016 року скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Веселинівська автоколона № 3» на користь ОСОБА_2 збитки у розмірі 6 267 гривень 70 копійок, а також судові витрати по справі у розмірі 139 гривень 11 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Веселинівська автоколона № 3» на користь ОСОБА_3 збитки у розмірі 5 008 гривень 44 копійки, а також судові витрати по справі у розмірі 112 гривень 37 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І.Галущенко

Т.В.Серебрякова _________________________________

Повний текст постанови буде складено 12 лютого 2019 року