КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2019 року

м. Київ

справа №357/619/19

провадження № 22-ц/824/15096/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2019 року у складі судді Орєхова О.І.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання частково недійсним правочину у частині покупця та визнання покупцем, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним правочину у частині покупця та визнання покупцем, в якому просив визнати частково недійсним в частині покупця правочин купівлі-продажу автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер на той час НОМЕР_6 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 та визнати ОСОБА_1 покупцем за вказаним правочином.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 29 вересня 2015 року придбав у ОСОБА_2 автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер на той час НОМЕР_6 , за ціною 240 000 грн. (еквівалент 10 000,00 дол. США).

Вказав, що правочин купівлі-продажу вищезазначеного автомобіля був оформлений у спеціалізованій торгівельній організації ТОВ «Поряд», яка 26.09.2015 року видала довідку-рахунок серії НОМЕР_3 на підтвердження укладення правочину.

29.09.2015 року в присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 він сплатив ОСОБА_2 240 000 грн (еквівалент 10 000 доларів США) за продаж автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер на той час НОМЕР_6 . В свою чергу, ОСОБА_2 передав йому документи та ключі від вказаного автомобіля.

Зазначав, що 30.09.2015 року було вчинено державну реєстрацію автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 .

Посилався на те, що при оформленні правочину у ТОВ «Поряд» одержувачем автомобіля (покупцем) з метою зменшення податкового навантаження було зазначено ОСОБА_6 , співмешканця тещі позивача ОСОБА_3 .

Зауважував, що, фактично, вказаний автомобіль ОСОБА_6 не придбавав, з ОСОБА_2 ніяких перемовин про придбання автомобіля не вів, ніяких коштів продавцю не передавав і навіть ніколи не володів автомобілем, оскільки за їхньою з позивачем домовленістю ОСОБА_6 був лише титульним (формальним) власником, що дозволило йому не сплачувати велику суму податку за четвертий автомобіль у власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, тому він позбавлений можливості в позасудовому порядку вирішити питання про визнання його покупцем придбаного ним, але оформленого на ОСОБА_6 автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 09 жовтня 2019 року позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки уважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного та всебічного дослідження обставин та доказів у справі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є, насамперед, сторони правочину, а тому з урахуванням того, що покупець за договором купівлі-продажу ОСОБА_6 помер, позивачем визначено в якості відповідача у даній справі ОСОБА_2 , як продавця за спірним правочином.

Зазначає, що суд першої інстанції помилково уважав належними відповідачами за даним позовом спадкоємців ОСОБА_6 , оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються лише визнання недійсним договору в частині покупця, при цьому ані ОСОБА_5 , ані ОСОБА_4 не є сторонами чи правонаступниками сторони правочину, недійсність якого є предметом розгляду у справі. Окрім того вказує, що відомості про набуття ОСОБА_5 та ОСОБА_4 права власності на спірний автомобіль у матеріалах справи відсутні.

Уважає, що лише ОСОБА_2 , який є стороною оспорюваного правочину, може бути відповідачем у даній справі, оскільки предметом розгляду є підстави недійсності правочину.

Звертає увагу на те, що судом першої інстанції всупереч нормам частини п`ятої статті 12 ЦПК України жодним чином не роз`яснено позивачеві його права та обов`язки щодо залучення до участі у справі належного відповідача, а також наслідки не вчинення останнім такої процесуальної дії.

Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Інші учасники справи у судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися, оскільки останні належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов пред`явлено до особи, яка не є належним відповідачем у справі.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 вересня 2015 року здійснено продаж автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , правочин був оформлений у спеціалізованій торгівельній організації ТОВ «Поряд», яка видала довідку-рахунок серії НОМЕР_3 ОСОБА_6 , згідно якої ОСОБА_6 продано легковий автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , вартістю 209 000 гривень (а.с. 11 ).

30 вересня 2015 року вищевказаний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_6 , тобто право власності на даний автомобіль набув саме ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 62 роки, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть (а.с. 10).

У матеріалах справи міститься розписка від 29.09.2015 року про те, що ОСОБА_2 29.05.2015 року отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 240 000 гривень в еквіваленті 10 000 доларів США за продаж автомобіля автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 (а.с. 9).

Окрім того, свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції пояснили, що вони були присутніми, коли ОСОБА_1 передав особі грошові кошти у сумі 10 000 доларів США за придбання автомобіля. Була складена розписка, яку вони підписали.

Судом першої інстанції також установлено та не спростовано учасниками справи, що після смерті ОСОБА_6 спадкоємцями є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна були правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.

Положеннями статті 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки саме він є покупцем за даним договором, однак, з огляду на те, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, позивач, наразі, позбавлений можливості в позасудовому порядку вирішити питання про визнання його покупцем.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження своїх позовних вимог сторона позивача посилається і доводить наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно зі ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Виходячи з норм процесуального права на відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи або інтереси позивача. Виключно позивач наділений правом визначити коло відповідачів, предмет та підставу позову.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічний висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511 цс18).

У статті 51 ЦПК України зазначено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2019 року залучено до участі у вказаній цивільній справі в якості третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 72-73).

Разом з тим, як правильно встановлено судом під час розгляду справи, спадкоємцями померлого ОСОБА_6 є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Так, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2016 року у справі №357/4499/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2017 року, за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано право власності на спадкове майно після померлого ОСОБА_6 , а саме: по 1/ 2 частині квартири АДРЕСА_1 ; по 1/2 частині квартири АДРЕСА_2 ; по 1/4 частині житлового будинку АДРЕСА_3 ; по 1/2 частині автомобіля ВАЗ 21061, 1995 року випуску р.н. НОМЕР_4 , кузов № НОМЕР_5 , червоного кольору; по 1/ 2 частині земельної ділянки площею 1,6316 га, що знаходиться в межах Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Таким чином, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за рішенням суду набули право власності на майно, яке належало ОСОБА_6 , у порядку спадкування.

Проте, судом першої інстанції передчасного висновку дійдено про те, що спірний автомобіль входив до складу спадщини після смерті ОСОБА_6 та був успадкований ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки відповідно до вказаного вище судового рішення транспортний засіб MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 не входив до спадкової маси, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не набували права власності на вказаний автомобіль за рішенням суду.

Окрім того, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину в частині покупця та визнання покупцем транспортного засобу, ОСОБА_1 не долучив до матеріалів справи жодних реєстраційних документів на спірний автомобіль, що унеможливлює встановлення власника/користувача автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 станом на час звернення позивача до суду та станом на час розгляду справи, у зв`язку з чим, апеляційним судом здійснено запит до Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ.

Так, з відповіді Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ убачається наступне.

25 вересня 2015 року автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , власником якого був ОСОБА_2 , знято з реєстраційного обліку для реалізації та 30 вересня 2015 року взято на облік і зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі вторинної реєстрації транспортного засобу, придбаного в торговельній організації.

03 березня 2016 року вказаний автомобіль перереєстровано на нового власника ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу та вже 18 травня 2016 року спірний транспортний засіб знято з обліку для реалізації і 09 червня 2016 року автомобіль зареєстровано за ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу.

Тобто, наразі власником автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 є ОСОБА_9 , яка придбала його у позивача ОСОБА_1 ще 09 червня 2016 року.

Отже, згідно наданої Головним сервісним центром Міністерства внутрішніх справ інформації, 03 березня 2016 року, тобто вже після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_1 перереєстрував на своє ім`я спірний транспортний засіб за договором купівлі-продажу та в подальшому реалізував останній.

Окрім того, як убачається з матеріалів справи, між сторонами існує спір з приводу витребування автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 з чужого незаконного володіння (цивільна справа №357/1997/19).

Виходячи з викладеного та зважаючи на те, що після смерті ОСОБА_6 є спадкоємці та між сторонами наявний спір щодо автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , вирішення позову про визнання недійсним правочину в частині покупця та визнання покупцем зачіпатиме права та законні інтереси спадкоємців, які у справі залучені в якості третіх осіб, а не відповідачів.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не залучено до участі у справі належних відповідачів, що унеможливлює її розгляд у визначеному суб`єктному складі, проте не погоджується з висновком стосовно належності транспортного засобу MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 на праві власності третім особам ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , як спадкоємцям померлого ОСОБА_6 , та уважає його передчасним.

Разом з тим, помилковість висновку суду першої інстанції щодо належності на праві власності спірного автомобіля спадкоємцям померлого ОСОБА_6 не призвела до неправильного по суті вирішення справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2019 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 грудня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай