КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2019 року

м. Київ

справа №754/3435/19

провадження № 22-ц/824/16195/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф. Махлай Л.Д.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2019 року у складі судді Лісовської О.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном, вселення та встановлення порядку користування майном, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном, вселення та встановлення порядку користування майном.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що згідно свідоцтва про право власності №161 від 18 березня 2013 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 стали власниками квартири АДРЕСА_1 загальною площею 60,28 кв.м. Сторони стали власниками зазначеної квартири в рівних долях, тобто по 1/6 частки кожен.

Вказували, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 спадщину після якого, фактично, прийняли ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , як спадкоємці першої черги по 1/24 частки кожен.

Зазначали, що після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом подання заяви про прийняття спадщини та в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадщину прийняли діти, спадкоємці першої черги - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 по 5/96 часток.

Таким чином, уважали, що позивачі стали власниками 41/96 часток квартири, а відповідачі, у свою чергу, власниками 55/96 часток квартири.

Стверджували, що після смерті ОСОБА_6 відповідачі почали чинити позивачам перешкоди у реалізації права користування належним їм майном, зокрема, не допускати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вказану квартиру, а також висловлювати погрози і залякування.

З огляду на те, що ОСОБА_2 рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 квітня 2017 року №754/13611/16-ц визнано недієздатною, уважали за доцільне виділити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як її опікуну, у користування кімнату площею 14,8 кв.м., оскільки вона найбільше відповідає ідеальній частці позивачів у праві власності на квартиру.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 04 листопада 2019 року ОСОБА_1 , як в своїх інтересах та і в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що висновок суду про те, що позовні вимоги в частині встановлення порядку користування жилим приміщенням є передчасними, суперечать нормам матеріального права та правовим позиціям, викладеним у п.6 Постанови Пленуму ВСУ від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок».

Зазначає, що відповідно до ст. 1268 ЦК України та правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 15 травня 2013 року (справа №6-ЗбцсІЗ) та від 30 січня 2013 року (справа №№6-1732цс15), особи, які є спадкоємцями, незалежно від наявності чи відсутності свідоцтва про право на спадщину, частково наділені правами і відповідними обов`язками власника майна, з огляду на що відсутність свідоцтва на спадщину не може слугувати підставою для відмови у захисті цивільного права.

Стверджує, що відповідачами, всупереч волі позивачів, здаються в оренду кімнати в квартирі, що слугує підставою для виникнення постійних конфліктних ситуацій між сторонами, з огляду на що, вбачає у встановленні порядку користування квартирою єдиний можливий та ефективний спосіб урегулювання вказаних непорозумінь. Вказує, що судом не надано жодної оцінки фактам наявності заяв і пояснень сторін на підтвердження існування вказаного цивільного конфлікту між сторонами і порушення цивільних прав.

Уважає, що висновок суду про те, що порядок користування може бути встановлено, якщо приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у жилому приміщенні, а також з урахуванням їх часток у праві власності, неможливо застосувати до даних спірних правовідносин, оскільки предметом позову є встановлення порядку користування квартирою, а не її поділ в натурі, так як це здійснити не є можливим.

Акцентує увагу колегії суддів на те, що в рішенні суду першої інстанції не наведено мотивів відхилення доводів позивачів щодо претендування ними на кімнату площею 14,8 квадратних метрів, оскільки вона практично відповідає розміру ідеальної частки відповідачів у спірній квартирі.

Уважає, що суд першої інстанції не розглянув вимоги та обґрунтування щодо факту не проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі, чим позбавив останнього можливості здійснювати догляд недієздатної матері.

Зазначає, що відповідачами здаються в оренду кімнати в квартирі без згоди позивачів та всупереч їх волі, у зв`язку з чим між сторонами виникають конфліктні ситуації.

На думку апелянта, місцевим судом безпідставно стягнуто судові витрати з позивача за відсутності у матеріалах справи обов`язкових документів і відомостей, передбачених частинами третьою та четвертою статті 137 ЦПК України.

17 грудня 2019 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_4 , в якому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі №523/3522/16-ц, зазначає, що право на спадщину для позивачів не породжує прав власника до моменту державної реєстрації нерухомого майна в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що, у свою чергу, обмежує можливість позивачам визначати порядок користування житловим приміщенням, а є лише підставою для виникнення у спадкоємців права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права і зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємців.

Окрім того, уважає, що позивачі не можуть самостійно визначати долі та частки спадкового майна.

Звертає увагу суду на те, що він особисто в спірній квартирі не проживає, також в цій квартирі не проживає і позивач ОСОБА_1 , а його мати ОСОБА_2 весь час мешкала в кімнаті 9,9 кв.м, де знаходять її особисті речі. Саме такий порядок користування квартирою сформувався між співмешканцями.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачами не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для задоволення позовних вимог.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що спірним жилим приміщенням є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат, площею 16, 2 кв.м, 14,8 кв.м, 9,9 кв.м, загальною жилою площею 40,9 кв.м, що підтверджується технічним паспортом (а.с.11-12).

Згідно Свідоцтва про право власності від 18.03.2013 року співвласниками квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 в рівних долях (а.с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 28.02.2019 року Серія НОМЕР_1 (а.с. 13).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме на 1/6 частину спірної квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 26.10.2018 року Серія НОМЕР_2 (а.с. 14), після смерті якої відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме на 1/6 частину спірної квартири.

З матеріалів справи також убачається, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 квітня 2017 року ОСОБА_2 визнано недієздатною, опікуном призначено сина ОСОБА_1 (а.с. 19-20).

29.10.2018 року опікун ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса КМНО Міхніч Т.І. із заявою про прийняття спадщини після померлої матері (а.с. 93).

З аналогічними заявами про прийняття спадщини після померлої матері ІНФОРМАЦІЯ_5 до приватного нотаріуса КМНО Олів`є Т.І. звернулись також ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 110, 115, 120).

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналіз цих норм законодавства доводить, що власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Ці конституційні положення пов`язані із принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства.

Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права передбачає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Як роз`яснено у п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Так, посилаючись на неприязні стосунки, виникнення непорозумінь та суперечок з приводу користування спільним майном, 28.12.2018 року ОСОБА_1 звертався до Деснянського УП ГУ НП у м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення за ст. 189 КК України, яка зареєстрована за № С-6751 (а.с. 24-25).

Окрім того, позивач ОСОБА_1 зауважував на тому, що відповідачі здають в оренду кімнати в спірній квартирі, на підтвердження чого надав суду акт ЖЕД №302 від 15.05.2019 року про не проживання, згідно якого ОСОБА_4 та ОСОБА_3 дійсно не проживають за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 150). А також пояснення свідків, які зазначили, що фактично проживали та орендували кімнату 14,8 кв.м та 16,2 кв.м у вказаній квартирі (а.с.147, 148).

Згідно матеріалів справи, відповідачі не заперечували той факт, що здавали дві кімнати в оренду, проте зазначили, що ніколи не чинили позивачам перешкод у користуванні спільною квартирою.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 постійно проживає у спірній квартирі, займає одну кімнату. Даний факт знайшов своє підтвердження під час розгляду справи судом першої інстанції та не заперечувався учасниками справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що звернення ОСОБА_1 до органів поліції беззаперечно свідчать про чинення перешкод позивачам з боку відповідачів у праві користування спірною квартирою не заслуговують на увагу суду, оскільки згідно листів начальника Деснянського УП ГУНП у м. Києві Косовського О.Г. №27/125/49/04-2019 від 02.01.2019 та №1036/125/49/04-2019 від 21.01.2019 про розгляд звернень ОСОБА_1 , убачається, що в ході проведеної перевірки слідчим СВ Деснянського УП було зазначено, що ознак кримінального правопорушення не встановлено (а.с. 26-27).

Відповідачі під час розгляду справи місцевим судом факт чинення перешкод у користуванні майном заперечували, до органів поліції не звертались.

Таким чином, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачами не доведено факт того, що відповідачі чинять перешкоди у здійсненні позивачами права користування власністю, а отже підстави для задоволення позовних вимог про вселення позивачів в квартиру АДРЕСА_1 та усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом зобов`язання відповідачів не чинити позивачам перешкод в її користуванні відсутні.

Окрім того, позивачі просили суд встановити порядок користування жилим приміщенням, виділивши ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користування житлову кімнату площею 14,8 кв.м, а ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_4 - житлові кімнати площею 16,2 кв.м та 9,9 кв.м, у загальному користуванні залишити коридор площею 6,7 кв.м, кухню площею 7 кв.м, ванну кімнату площею 2 кв.м, вбиральню площею 1 кв.м, балкон площею 2,68 кв.м.

Згідно із ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Згідно із ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця норма свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленості. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на даний час право власності на 2/6 частини квартири АДРЕСА_1 , у встановленому законом порядку не зареєстровано, частки у спільній частковій власності з урахуванням відкриття спадщини після померлих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не визначені.

Отже, у зв`язку з вищевикладеними обставинами, наразі питання про встановлення порядку користування спірним жилим приміщенням не може бути вирішено, а позовні вимоги в цій частині є передчасними, про що обґрунтовано зазначено місцевим судом.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, судом першої інстанції належним чином досліджено матеріали справи та подані сторонами докази, надано доказам належну правову оцінку, з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, проаналізовано та правильно застосовано норми матеріального права, у зв`язку з чим дійдено законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на їх недоведеність та передчасність.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевим судом безпідставно стягнуто судові витрати з позивача за відсутності у матеріалах справи обов`язкових документів і відомостей, передбачених частинами третьою та четвертою статті 137 ЦПК України є безпідставними з огляду на наступне.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Жодних доказів на підтвердження неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги ОСОБА_1 суду не надано.

Суд першої інстанції, дослідивши надані стороною відповідача докази на підтвердження понесених витрат, необхідних для надання правничої допомоги, виходячи з критерію співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, кількість судових засідань, присутність на них адвоката відповідача, а також тривалість судових засідань, зваживши на ціну позову та на заяву представника позивача про зменшення витрат на правничу допомогу, правильно визначився з розміром витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6 000 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи.

Ураховуючи те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів уважає, що місцевий суд всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2019 року - залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай