ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8472/19 Справа № 202/939/18 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 липня 2019 року по справі за позовною заявою акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Альфа-Банк", треті особи - ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про визнання договору іпотеки недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2018 року публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк", найменування якого в ході розгляду справи було змінено на акціонерне товариство "Укрсоцбанк" (далі - АТ "Укрсоцбанк"), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи його тим, що 02 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №07.1/32-7, за умовами якого останньому було надано кредит у розмірі 20.000 доларів США з максимально встановленим лімітом у розмірі 40.000 доларів США.

Вказували, що 02 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір №68, відповідно до якого останній передав іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за договором кредиту №07.1/32-7 майно, яким є квартира АДРЕСА_1 .

Зазначали, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 квітня 2013 року справа №0417/16557/2012 було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з січня 2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/2 частині за кожним.

Таким чином ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві власності належить по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 та вони несуть всі права і обов`язки як іпотекодавці за іпотечним договором.

Посилаючись на те, що позичальником порушено їх права та станом на 06 вересня 2017 року допущено заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 105.718 доларів США 64 центи, яка складається з наступного: 37.362 доларів США 15 центів - заборгованість за кредитом, 46.071 долар США 38 центів - заборгованість по відсоткам; 10.317 доларів США 15 центів - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 11.967 доларів США 96 центів - пеня за несвоєчасне повернення відсотків, а тому просили суд ухвалити рішення, яким звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту №07.1/32-7, шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності у розмірі 460.772 грн.

31 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до АТ "Укрсоцбанк" про визнання договору іпотеки недійсним, мотивуючи його тим, що нею та її колишнім чоловіком за спільні кошти у 2004 році було придбано квартиру, у 2006 році у них народилась донька ОСОБА_3 та у 2007 році ОСОБА_2 , з метою розвитку свого бізнесу, оформив кредитний договір з АТ "Укрсоцбанк".

Вказувала, що при укладенні іпотечного договору вона мала надати нотаріусу не лише свою згоду, а нотаріус повинен був вимагати від неї надання дозволу органу опіки та піклування на укладення іпотечного договору, що підлягав нотаріальному посвідченню.

Посилаючись на те, що при укладенні договору іпотеки були порушені її права та права й інтереси малолітньої дитини на користування житлом, просила суд визнати іпотечний договір №68 від 02 лютого 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та АТ «Укрсоцбанк», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Хомич О.М та зареєстрованим в реєстрі за №267, недійсним.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 липня 2019 року позовні вимоги АТ «Укрсоцбанк» задоволені. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку та задовольнити її зустрічні позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції невстановив дійсних обставин справи, не взяв до уваги, що договір іпотеки є недійсним, оскільки грубим чином порушує права дитини, нотаріус під час посвідчення договору іпотеки був зобов`язаний вимагати відповідний дозвіл органу опіки та піклування.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що до виниклих правовідносин підлягає застосування Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України", а тому у задоволенні позовних вимог банку слід відмовити.

01 жовтня 2019 року АТ "Укрсоцбанк" надало відзив на апеляційні скарги відповідачів, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, наполягали на тому, що під час укладання договору іпотеки ОСОБА_2 зазначив, що квартира належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки придбана не за час перебування у зареєстрованому шлюбі, позичальник надав заяву, в якій вказав, що діти відсутні, зазначали про відсутність правових підстав для застосування Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті"

19 листопада 2019 року акціонерне товариство "Альфа-Банк" (далі - АТ "Альфа-Банк") звернулось із заявою про залучення їх до участі у справі в якості позивача, як правонаступника АТ "Укрсоцбанк", у зв`язку із тим, що вони з 15 жовтня 2019 року стали правонаступниками всіх активів та зобов`язань АТ "Укрсоцбанк" (т.2 а.с.121).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року залучено до участі у справі за позовом АТ "Укрсоцбанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до АТ "Укрсоцбанк", треті особи - ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Індустріальної районної у м.Дніпрі ради, про визнання договору іпотеки недійсним, у якості позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом правонаступника АТ "Альфа-Банк".

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для їх задоволення та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що 02 лютого 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №07.1/32-7, відповідно до п.1.1. договору банк надав у тимчасове користування на умовах забезпечено повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 20.000 доларів США в межах максимального ліміту заборгованості та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 01 лютого 2022 року.

Додатковою угодою від 11 липня 2007 року до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №07.1/32-7 від 02 лютого 2007 року, максимальний ліміт заборгованості встановлений у розмірі 40.000 доларів США.

02 лютого 2007 року, з метою забезпечення належного виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір №68.

За цим договором іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю, у якості забезпечення іпотекодавцем зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №07.1/32-7 від 02 лютого 2007 року, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Пунктом 1.4.1 іпотечного договору передбачено, що предмет іпотеки є власністю Іпотекодавця.

Відповідно до п.1.12 іпотечного договору, сторони погодилися, що одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору нотаріус накладає, згідно з чинним законодавством України, заборону відчуження предмета іпотеки.

Згідно з п.1.7 іпотечного договору, іпотекодавець гарантує, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому порядку.

Пунктом 2.1.9 іпотечного договору передбачено, що всі зміни до складу фізичних осіб, що будуть зареєстровані в квартирі, що є предметом іпотеки за цим договором, проводити лише з дозволу іпотекодержателя.

Відповідно до договору про внесення змін від 11 липня 2007 року до іпотечного договору №68 від 02 лютого 2007 року, за взаємною згодою сторін цього договору, вартість предмету іпотеки становить 252.500 грн., що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України на день укладення цього договору, складає еквівалент 50.000 доларів США.

Згідно з витягом про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек №11110508 від 02 лютого 2007 року, на квартиру АДРЕСА_1 було накладено обтяження приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М. на підставі іпотечного договору №68 від 02 лютого 2007 року, реєстровий №267.

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» №13420586 від 01 лютого 2007 року, квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу ВВС №549064 від 06 травня 2004 року, реєстр 2068, належить ОСОБА_2 .

Згідно із заявою ОСОБА_2 , поданою до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М. від 02 лютого 2007 року, заявник підтвердив, що квартира АДРЕСА_1 належить йому на праві особистої приватної власності.

Відповідно до звіту №ВА 171024-002 про незалежну оцінку вартості квартири від 02 листопада 2017 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , складає 460.772 грн.

У порушення умов договору, позичальник ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 06 вересня 2017 року допустив заборгованість у розмірі 105.718 доларів США 64 центи, яка складається з наступного: 37.362 доларів США 15 центів -заборгованість за кредитом, 46.071 долар США 38 центів -заборгованість по відсоткам; 10.317 доларів США 15 центів - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 11.967 доларів США 96 центів - пеня за несвоєчасне повернення відсотків

27 вересня 2017 року АТ Укрсоцбанк звернулося до ОСОБА_2 з вимогою про усунення порушень умов договору про надання відновлювальної кредитної лінії №07.1/32-7 від 02 лютого 2007 року, а саме сплати у тридцятиденний строк заборгованості по кредиту, відсотках за користування кредитом та нараховану неустойку.

Вимога залишена без задоволення, заборгованість не погашена.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 квітня 2013 року справа №0417/16557/2012 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з січня 2001 року по 01 вересня 2006 року. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/2 частині за кожним.

Відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 31 жовтня 2006 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №С-131 від 05 лютого 2018 року, виданою Головою ОСББ «Слобожанський 8/4», в АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 (з 01 грудня 2005 року); ОСОБА_2 (з 02 червня 2005 року); ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (з 10 березня 2011 року).

В анкеті позичальника від 26 січня 2007 року ОСОБА_2 зазначив, що утриманці в нього відсутні, мешкає з дружиною - ОСОБА_1 .

Відповідно до заяви ОСОБА_1 , наданої банку, остання надала свою згоду на одержання її чоловіком ОСОБА_2 кредиту у розмірі 20.000 доларів США із сплатою процентів за користування, комісій, можливої неустойки. Наслідки, які можуть мати місце в разі невиконання (неналежного виконання) ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, їй відомі.

Задовольняючи позовні вимоги банку суд першої інстанції виходив з того, що їх вимоги є доведеними, законними та обґрунтованими, позичальник допустив порушення умов кредитного договору, за кредитним договором наявна заборгованість, в рахунок погашення якої можливо звернути стягнення на предмет іпотеки. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог суд першої інстанції взяв до уваги пропуск строку позовної давності, про застосування якого було заявлено банком, втім відмовив у позові саме у зв`язку з його необґрунтованістю, оскільки правові підстави для його задоволення відсутні, у зв`язку з тим, що батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зловживали своїми правами законних представників дитини, та це не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині у зв`язку з наступним.

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Стаття 575 ЦК України визначає, що іпотекою є застава нерухомого майна, яке залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до статті 3 цього Закону іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання (стаття 7 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно зі статтею статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності);спосіб реалізації предмета іпотеки;пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, за умови подання будь-якою із сторін клопотання про необхідність визначення такої ціни (крім реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах).

При визначенні судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону (статті 39, 41 Закону України «Про іпотеку»).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про наявність підстав для застосування Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України" та відмови у задоволенні позову банку є хибними та колегією суддів відхиляються, оскільки відповідно до п.1 ч.1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

Аналіз наведеної норми права свідчить, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» лише обмежує в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності, натомість не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Верховний Суд України у постанові від 09 вересня 2015 року у справі №6-483цс15 виклав правовий висновок, відповідно до якого поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки(застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 цього Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки зазначений Закон не зупиняє дії інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

До апеляційної скарги ОСОБА_2 не надано жодних доказів стосовно наявності підстав для застосування до виниклих правовідносин Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17,18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Отже, правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, -звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Верховний Суд України, в складі Судової палати у цивільних справах, за результатами розгляду справи №6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України і у постанові від 10 липня 2017 року в справі №6-1002цс17.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 стосовно наявності правових підстав для визнання недійсним договору іпотеки є хибними.

Колегія суддів звертає увагу на те, що квартира, яка виступила предметом іпотеки, була набута у власність саме ОСОБА_2 у 2004 році, тобто до укладання спірного договору іпотеки, не за кредитні грошові кошти, у договорі іпотеки зазначено, що предмет іпотеки є його власністю, а право спільної сумісної власності на вказану квартиру було визнане рішення суду від 19 квітня 2013 року, з якого вбачається, що відповідач ОСОБА_2 вимоги ОСОБА_1 визнав.

Предмет іпотеки був набутий іпотекодавцем до народження дитини, яка на час укладання спірного договору іпотеки не була у ній зареєстрована, а тому на час укладання спірного договору майнові права дитини не порушувалися.

Колегія суддів звертає увагу на те, що рішення ухвалене з урахуванням загальних засад цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України): справедливості, добросовісності та розумності, та доводи апеляційної скарги цього не спростовують.

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.