ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 623/4732/18 Головуючий суддя І інстанції Бєссонова Т. Д.
Провадження № 22-ц/818/3494/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

судді-доповідача Яцини В.Б.

суддів колегії - Кругової С.С., Тичкової О.Ю.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Волченка Геннадія Валерійовича на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 травня 2019 року, ухвалене в складі головуючого судді Бєссонової Т.Д., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

20 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач є власником земельних ділянок, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 096350 та Державного акту на право власності на землю серії ХР № 096349. 05.09.2017 року відповідачка звернулась до позивача з проханням позичити їй кошти на незначний термін. Сторони склали розписку від 05.09.2017 року, відповідно до якої відповідач від позивача отримав 42000,00 грн. в рахунок користування земельною ділянкою строком на два роки. В разі неможливості користування земельною ділянкою, відповідачка зобов`язалась повернути позивачу вказані вище грошові кошти та сплатити 5%.

Вказав, що так як відповідачка не надала можливості користуватись вказаними земельними ділянками, позивач звернувся до неї з проханням повернути сплачені ним кошти в сумі 21000,00 грн. (так як раніше вона повернула половину боргу), але відповідачка відмовилась.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача суму боргу по розписці від 05.09.2017 року в розмірі 21000 грн., 5% від суми загального боргу в розмірі 2100 грн. (42000х5%) та судовий збір у сумі 704,80 грн.

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що до нього звернувся син відповідачки - ОСОБА_3 з проханням дати йому в борг кошти в сумі 42 000 грн. Позивач погодився надати гроші та натомість висловив вимогу скласти розписку. Відповідач ОСОБА_2 , власник земельних ділянок, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 096350 та Державного акту на право власності на землю серії ХР № 096349. 05.09.2017 року надала йому розписку від 05.09.2017 року, відповідно до якої відповідач отримала 42000,00 грн. в рахунок користування земельними ділянками строком на два роки. В разі неможливості користування земельною ділянкою, відповідачка зобов`язалась повернути позивачу вказані вище грошові кошти та сплатити 5%. Один рік позивач користувався земельними ділянками, а на другий рік син відповідачки став використовувати земельні ділянки самостійно. Відповідач грошові кошти в сумі 21000 грн. йому не повертала. Він списав їх з боргу за те, що рік користувався земельними ділянками. Однак другий рік не користувався, а тому просив стягнути з відповідача 21 000 грн. та 5 відсотків річних, що складає 2100 грн., а також судові витрати 704,80 грн.

Представник позивача - адвокат Пятикоп Л.В. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги на підставах і доводах викладених у позові, наполягала на тому, що між сторонами виникли правовідносини позики.

ОСОБА_2 у письмовому відзиві наданому суду заперечувала щодо задоволення позовних вимог та просила відмовити у повному обсязі на тих підставах, що ОСОБА_1 орендує земельні ділянки та запропонував взяти у неї в оренду її земельні ділянки строком на два роки, за користування якими сплатить по 21000,00 грн. на рік, а всього 42000,00 грн. Позивач передав кошти відповідачці, на що остання видала йому власноруч написану розписку. Вказала, що між нею та позивачем склались фактично договірні відносини з оренди земельних ділянок, оскільки вона не брала у позивача кошти в борг, а дана позивачем розписка лише підтверджує той факт, що вона отримала у позивача кошти за користуванням ним належними їй земельними ділянками. Також відповідачка вказала на те, що позивач не надав суду доказів того, що він не має можливості користуватись спірними земельними ділянками, з чим пов`язано її обов`язок повернути грошові кошти.

У своїй відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 зазначив, що відповідачка одноособово заборонила позивачу користуватися земельними ділянками, грошові кошти, розмір яких було оговорені ними не повертає. Повернула лише 21000,00 грн. і то лише після довгих прохань та наполягань зі сторони позивача. Позивач вказує на те, що с оскільки без її дозволу, як власника земельних ділянок він не має ніякої законної підстави для використання землі. Та як стало відомо позивачу, спірними земельними ділянками, вже користуються особи з оточення відповідачки. Тому вважає, що вказані і відзиві на позов обставини є надуманими, та такими, що вводять суд в оману. Крім того позивач не згоден з тим, що між ним та відповідачкою склалися договірні відносини з приводу оренди землі.

У своїх запереченнях відповідачка ОСОБА_2 вказала на те, що протягом року позивач користувався належними відповідачці земельними ділянками, вони були ним засіяні, позивач зібрав врожай, крім того вона повернула йому 21000,00 грн., про що позивач вказує в своєму позові, поданому до суду 20.12.2018 року та у відповіді на відзив. Дійсно після «довгих прохань та наполягань», тому що позивач залишив земельні ділянки після збору врожаю в занедбаному стані, всюди стояли бур`яни, земельні ділянки були не зорані. Просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засідання представник відповідача, ОСОБА_4 пояснила, що позивачу ОСОБА_1 відповідачка, ОСОБА_2 , надає в оренду спірні земельні ділянку та він сплачує орендну плату за користування землею в кінці року. Відповідачці потрібні були кошти та вона звернулась до позивача з проханням надати орендну плату наперед, про що надала позивачу розписку про отримання від позивача 42000,00 грн. в рахунок користування земельними ділянками строком на два роки. Фактично позивач рік користувався земельними ділянками, за що з боргу списано орендну плату в розмірі 21000,00 грн., а ще 21000,00 грн. відповідачка повернула позивачу, про що він сам вказує у позовній заяві та у відповіді на відзив. Враховуючи викладене просить відмовити позивачу у позові в повному обсязі.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Волченко Г.В. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, прийняте в зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, встановлені судом факти викладені у мотивувальній частині рішення є протиріччям висновкам в його резолютивній частині.

Вказав, що умови викладені у розписці, цілком відповідають вимогам договору позики тому що містять усі ознаки передбачені ст. 1046 ЦК України, а саме і підтвердження передачі у власність відповідача грошей, і зобов`язання позичальника повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів при певних умовах.

Зазначив, що неправильне тлумачення судом першої інстанцій статті 16 ЦК України суперечить зазначеним положенням, і призвело до неправомірної відмови позивачу в реалізації його права на судовий захист, при цьому суд належним чином не перевірив доводи сторін, не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не навів мотивів відхилення цих доводів, зокрема, про право позивача обирати спосіб судового захисту.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомлення учасників справи.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає у повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що правова природа договору між сторонами містить зобов`язання, що не відповідають умовам договору позики, оскільки містять додаткові умови щодо розірвання такого договору, тому позовні вимоги у спосіб, що визначив позивач на підставі ст.ст. 1046-1049 ЦК України не підлягали задоволенню.

У даному випадку між сторонами виникли орендні правовідносини, а гроші які надав позивач відповідачу у позику є орендною платою за користування земельними ділянками без укладання договору оренди земельних ділянок.

Суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту ніж той який особа обрала при зверненні до суду. Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. У порушення діючого законодавства був порушений сторонами порядок укладання зазначених правовідносин відповідно до Закону України «Про оренду землі».

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Головною ознакою договору позики грошових коштів є обов`язок позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Так, підтвердженням факту укладення договору позики може бути, як договір позики, так і розписка. Разом із тим такі документи мають містити дані про те, що грошові кошти підлягають поверненню.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, за змістом ст. 13 Закону України «Про оренду землі»,чинного станом на 03.04.2014 року, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею ст. 14 вищевказаного Закону договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Згідно ст. 15 Закону передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки ), строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату;

умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 вказаного Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов`язань сторін, порядок страхування об`єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об`єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо.

Невід`ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об`єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

У разі якщо договором оренди землі передбачається здійснити заходи, спрямовані на охорону та поліпшення об`єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи.

Договір оренди може передбачати надання в оренду декількох земельних ділянок, які знаходяться у власності одного орендодавця (а щодо земель державної та комунальної власності - земельних ділянок, які перебувають у розпорядженні одного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування.

Статтею 21 Закону визначено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України .

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Судовим розглядом встановлено, що згідно розписки від 05.09.2017 року відповідач отримала від позивача грошові кошти у сумі 42000 (сорок дві тисячі гривень) в рахунок користування позивачем земельним паєм згідно державного акту на землею серія ХР № 096350; ХР № 096349, який знаходиться на території Куньєвської сільської ради терміном на два роки ( з 2018 по 2019 включно). В разі неможливості використання земельного паю позивачем зобов`язалась повернути вказані грошові кошти з відсотками 5%. ( а.с.8).

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, що фактично між сторонам існували правовідносини з приводу передачі та користування земельними ділянками, з отриманням відповідної орендної плати за користування землею, без укладання договору оренди земельних ділянок.

Як вбачається сторонами у судовому засіданні визнано факт того, що за розпискою від 05.09.2017 року позивачем передавалися відповідачу грошові кошти як орендна плата за користування земельними ділянками, які належать відповідачці з передбаченими умовами їх повернення, що також підтверджується змістом розписки.

Тому надані наперед в якості орендної плати грошові кошти слід визнати авансом, а не позикою, на чому наполягає позивач у доводах свого позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 статті 13 ЦК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За відсутності у справі достатніх доказів на підтвердження укладення договору позики, оскільки суд розглядає справи лише в межах заявлених підстав та предмету позову, а доводи скарги цього висновку не спростовують, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду про недоведеність позову.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, вірно застосував закон, що їх регулює, відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Волченка Геннадія Валерійовича - залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 25 вересня 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді С.С.Кругова.

О.Ю.Тичкова.