ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/1758/15-ц Головуючий суддя І інстанції Срокіна І. І.
Провадження № 22-ц/818/4966/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: позики, кредиту, банківського вкладу, з них
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Личак А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Катріч Марії Миколаївни на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 14 квітня 2015 року, ухвалене у складі головуючого судді Срокіної І.І., по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

27 лютого 2015 р. представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № DN81AR15790125 від 29.04.2008 р. у розмірі 358955,73 грн. та судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 29.04.2008 р. уклали кредитний договір № DN 81AR15790125.

Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримав кредит у розмірі 72223,70 грн. на термін до 26.04.2013 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 не виконав, у зв`язку із чим станом на 26.12.2014 року має заборгованість у розмірі 358955,73 грн., яка складається з: 68733,07 грн. - заборгованість за кредитом; 24904,67 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 247986,76 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 17081,23 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, а також сплачений судовий збір.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 14 квітня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" заборгованість за кредитним договором № DN 81AR 15790125 від 29.04.2008 року у розмірі 179702 грн. 04 коп., яка складається з: 68733 грн. 07 коп. - заборгованість за кредитом; 24904 грн. 67 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 68733 грн. 07 коп.. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 17081 грн. 23 коп. - штраф (процентна складова). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк " витрати по сплаті судового збору у розмірі 1797 грн. 02 коп.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 08 серпня 2019 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі адвокат Катріч М.М. просить скасувати заочне рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зазначено, що про існування даного судового рішення відповідач дізнався лише в травні 2019 року зі слів державного виконавця на виклик якого він з`явився у державну виконавчу службу. Крім того, заявник зазначає, що він не був належним чином повідомлений про дату проведення судового засідання, оскільки жодного поштового повідомлення та жодної судової повістки він не отримував, у 2015 році за його адресою не було поштової скриньки. Вказав, що поштові відправлення зберігаються на відділенні у разі його неотримання впродовж місяця, ухвала про відкриття провадження по справі від 12 березня 2015 року про призначення до судового розгляду на 25 березня 2015 року, була направлена 16.03.2015 року, то приблизно 19.03.2015 року відправлення було на поштовому відділенні, останній день зберігання повинен бути 19.04.2015 року, і поштове відділення повинно надсилатися назад судове повідомлення, і це знов приблизно три дні, таким чином приблизно 21-22 квітня 2015 року суд призначає дату судового засідання та направляє судові повідомлення-повістки, у яких строк зберігання 5 днів, і після другої неявки без поважної причини ухвалює заочне рішення. Вважає, що справа розглядалась без дотримання строків поштового відправлення.

Вказав, що на умовах укладеного кредитного договору № DN81AR15790125 від 29.04.2008 року між сторонами, отримано кредит у розмірі 72223,70 грн. на придбання автомобіля зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,6 % річних. Відповідно до п.14.9 умов Договору при порушенні позичальником строків платежів по грошових зобов`язань, передбачених даним договором більш ніж 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми заборгованості. На думку заявника, позивач не мав права нараховувати штраф у твердій грошовій сумі.

Заявник, також посилається на те, що позивач звернувся до суду з вказаним позовом після спливу строку позовної давності. Зазначає, що останній платіж за договором був здійснений 28.12.2008 року. В зв`язку з чим позивач знав про порушене право, але з позовом звернувся до суду лише у лютому 2015 року.

Зауважує, що на нього покладено подвійну відповідальність за порушення зобов`язання, а саме стягнуто штраф та пеню, що в силу вимог ст. 549 ЦК України є одним видом цивільно-правової відповідальності, послався на правову позицію № 6-2003цс15 та стягнуто заборгованість за договором зі спливом строку позовної давності.

У письмових поясненнях з приводу доводів апеляційної скарги представник АТ КБ «Приватбанк» не згодний з доводами скарги щодо позовної давності та дефолту.

Вказав, що Банк у передбаченому п.п. 12.2.5, 12.2.6 кредитного договору порядку повідомлення про дефолт не направляв, тому строк повернення кредиту у повному обсязі не змінювався. Крім того, згідно п. 14.11 кредитного договору строк позовної давності встановлений тривалістю 5 років. Згідно розрахунку заборгованості останній платіж позичальник вніс 24.11.2008. Згідно реєстру поштових відправлень Банк надіслав позовну заяву 13.02.2015.

Таким чином вважає, що вірним буде рішення про стягнення з відповідача заборгованості в межах 5-ти річного строку позовної давності з моменту звернення до суду (13.02.2010) та в межах строку кредитування до 26.04.2013.

Так, станом на 13.02.2010 року обліковувалась наступна заборгованість:

-46212,11 грн. поточна заборгованість за тілом кредиту (строк погашення якого ще не настав);

-9196,11 грн. заборгованість за процентами;

-8089,06 грн. заборгованість з комісії;

-9124,26 грн. заборгованість з пені.

Станом на 26.04.2013 заборгованість за процентами, комісією та пенею була наступною: 22582,31 грн. заборгованість за процентами; 30622,87 грн. заборгованість з комісії; 144318,47 грн. заборгованість з пені.

Отже, на думку представника позивача стягненню підлягають наступні суми:

-46212,11 грн. поточна заборгованість за тілом кредиту (строк погашення якого ще не настав станом на 13.02.2010);

-13386,20 грн. (22582,31 грн. 9196,11 грн.) заборгованість за процентами, які нараховані за період з 13.02.2010 року до 26.04.2013;

-22533,81 грн. (30622,87 грн. 8089,06 грн.) заборгованість з комісії, яка нарахована за період з 13.02.2010 до 26.04.2013;

-135194,21 грн. (144318,47 грн. 9124,26 грн.) заборгованість з пені, яка нарахована за період з 13.02.2010 до 26.04.2013.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, що передбачено п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині у повній мірі не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого, згідно з наданим банком розрахунком, у нього утворилася заборгованість за договором кредиту та з урахуванням висновків рішення Конституційного суду України від 11 липня 2013 року № 7-РП/2013, з огляду на те, що розмір пені значно перевищує розмір боргу за кредитом, а також фактичні обставини справи, вважає можливим зменшити розмір пені до розміру суми боргу за кредитом, а саме з 247986,76 грн. до 68733, 07 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Суд апеляційної інстанції не повністю погоджується з таким висновком суду.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, 29.04.2008 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та відповідачем укладено кредитно-заставний договір № DN81AR15790125 ( а.с. 7-12).

ПАТ КБ «Приват Банк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому вказаним договором ( а.с. 13).

Відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 72223,70 грн. та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами та інші платежі в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.

Згідно п.17.1.5. договору встановлено дату погашення кредиту - 26.04.2013 року. Пунктом 17.1.7 договору передбачено, що з метою виконання зобов`язань за п.3.4.позичальнику відкривається кредитна лінія в розмірі 17220,5 грн. для сплати чергових страхових платежів. Банку в момент видачі кредиту сплачується винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 7365,60 грн., щомісячно сплачується винагорода у розмірі 0,80 % від суми виданого кредиту, винагорода за проведення додаткового моніторингу, яка сплачується відповідно до ст. 16.9.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15.

Таким чином, суми 250 грн. штраф (фіксована частина), та 17081,23 грн. штраф (процентна складова) стягненню не підлягають.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, при зверненні із заявою про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 заявив клопотання про застосування наслідків пропуску позовної давності та зазначив, що останній платіж ним здійснено 28 грудня 2008 року.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність щодо неустойки (пені та штрафу).

Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії договору, скільки з певними фактами, які свідчать про порушення прав особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, відповідно до якого якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

За умовами кредитного договору погашення заборгованості за договором здійснюється щомісяця у період сплати у сумі, достатній для погашення заборгованості. Відповідно до пункту 17.1.6 кредитно-заставного договору кредитні кошти надано строком до 26 квітня 2013 року (а.с.7-11).

Отже, останній платіж позичальник мав сплатити не пізніше 26 квітня 2013 року і саме з цієї дати відраховується трирічна позовна давність за останнім платежем, яка спливла 26 квітня 2016 року.

У матеріалах справи відсутні докази про те, що Банк у передбаченому п.п. 12.2.5, 12.2.6 кредитного договору порядку направляв боржнику повідомлення про дефолт, тому строк повернення кредиту у повному обсязі не змінювався. Наведені з цього приводу доводи скарги щодо передачі боржником до Банку згідно Акту від 07.07.2011 придбаного за кредитні кошти предмету застави - автомобіля в рахунок погашення заборгованості не спростовують наведені висновки щодо відсутності перебігу строку позовної давності. Як вбачається з розрахунку, отримані від продажу вказаного автомобіля були зараховані Банок 23.07.2014 в рахунок заборгованості за кредитом (а.с. 6 на звороті).

Крім того, згідно п. 14.11 кредитного договору строк позовної давності встановлений тривалістю 5 років. Згідно розрахунку заборгованості останній платіж позичальник вніс 24.11.2008. Згідно реєстру поштових відправлень Банк надіслав позовну заяву 13.02.2015.

Таким чином колегія суддів погоджується з наданим представником Банка розрахунком заборгованості заборгованості в межах 5-ти річного строку позовної давності з моменту звернення до суду (13.02.2010) та в межах строку кредитування до 26.04.2013.

Так, станом на 13.02.2010 року обліковувалась наступна заборгованість:

-46212,11 грн. поточна заборгованість за тілом кредиту (строк погашення якого ще не настав);

-9196,11 грн. заборгованість за процентами;

-8089,06 грн. заборгованість з комісії;

-9124,26 грн. заборгованість з пені.

Станом на 26.04.2013 заборгованість за процентами, комісією та пенею була наступною: 22582,31 грн. заборгованість за процентами; 30622,87 грн. заборгованість з комісії; 144318,47 грн. заборгованість з пені.

Таким чином, стягненню підлягають наступні суми:

-46212,11 грн. поточна заборгованість за тілом кредиту (строк погашення якого ще не настав станом на 13.02.2010);

-13386,20 грн. (22582,31 грн. 9196,11 грн.) заборгованість за процентами, які нараховані за період з 13.02.2010 року до 26.04.2013;

-22533,81 грн. (30622,87 грн. 8089,06 грн.) заборгованість з комісії, яка нарахована за період з 13.02.2010 до 26.04.2013; вважає, що вірним буде рішення про стягнення з відповідача

-46212,11 + 13386,20 = ?59 598,31? грн., яку колегія суддів вважає за необхідне обмежити розміром основної заборгованості за тілом кредиту та процентами, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, згідно якої Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому колегія суддів також зважає на те, що Банк припустився значної затримки, на три роки, з реалізацією предмету застави, яку йому добровільно передав боржник в рахунок погашення заборгованості, що негативно вплинуло на нарахування комісії та процентів.

Банк із вказаним позовом до суду першої інстанції звернувся засобами поштового зв`язку 27 лютого 2015 року, тобто позовна давність на день звернення до суду не спливала.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, що позовна давність має відраховуватися від дати останнього платежу є безпідставними.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що у ОСОБА_1 дійсно утворилась заборгованість за кредитно-заставним договором від 29.04.2009року, тому з ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість на користь банку, у сумі: 46212,11 + 13386,20 + 22533,81 + 59 598,31 = 141 730,43? грн.

З огляду на те, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; порушив норми процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, тому відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу, змінює оскаржене заочне рішення районного суду та зменшує розмір стягнутої заборгованості за кредитним договором до 141730 (сто сорок однієї тисячі сімсот тридцяти) гривень 43 коп. У задоволенні позову в іншій частині слід відмовити, за недоведеністю .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог слід зменшити розмір відшкодування судових витрат позивача, стягнувши з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приват Банк" витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 419 (одна тисяча чотириста дев`ятнадцять) гривень 65 грн.?

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст.376, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Катріч Марії Миколаївни задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 14 квітня 2015 року-змінити.

Зменшити розмір стягнутої заборгованості за кредитним договором до 141730 (сто сорок однієї тисячі сімсот тридцяти) гривень 43 коп.

У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

Зменшити розмір відшкодування судових витрат позивача, стягнувши з ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 ) на користь Публічного акуціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк" витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 419 (одна тисяча чотириста дев`ятнадцять) гривень 65 грн.?

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з д ня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 28 грудня 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.