Справа № 523/2523/18
Провадження №2/523/1224/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

З а о ч н е

"15" лютого 2019 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м.Одеси в складі:

головуючого судді Шепітка І.Г.

при секретарі Мица А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 22 у в м.Одесі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНН НОМЕР_1, АДРЕСА_1 до ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНН НОМЕР_2 АДРЕСА_1, про виселення без надання іншого житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом та просить виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2, загальною площею 51,9 кв. м., в якій він зареєстрований разом із своїм сином, сестрою та її дітьми, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач являється його колишньою дружиною та маючи власне житло у 2000 році вселилася у зазначене житло без законних на те підстав, чим перешкоджає позивачу користуватися житлом.

Ухвалою суду відкрито провадження за вказаним позовом та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні. Одночасно запропоновано відповідачу у 15-денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу Суворовського районного суду м.Одеси заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов. Копію ухвали надіслано сторонам, повідомлено про дату, місце і час розгляду справи.

На адресу суду позивач направив заяву про підтримання позовних вимог та клопотання про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку.

Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав, у судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, у зв'язку з чим згідно ч.5 ст.279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами у заочному порядку.

Вивчивши та дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Так, у судовому засіданні встановлено, що у квартирі за адресою: м.Одеса, пров.Навігаційний, 9 кв.5 зареєстровані позивач, його сестра ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 її діти: ОСОБА_4, 1993р.н., ОСОБА_5, 2005р.н., ОСОБА_6, 2014р.н., та спільний з відповідачем син ОСОБА_7, 1993р.н. Разом з ними проживає колишня дружина позивача відповідачка у справі.

З відповідачкою позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 20.11.1992р. до 30.10.2017р., Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 26.09.207 року шлюб між сторонами розірвано, тобто відповідач являється колишнім членом сімї позивача.

За ствердженням позивача, після реєстрації шлюбу, сторони з 1992 року по 2000 рік проживали на житловій площі відповідачки, а в 2000-му році переїхали до позивача та відповідачка разом з позивачем вселилася у спірну квартиру.

До ствердження позивача про незаконність вселення відповідачки у квартиру, суд ставиться критично, оскільки вона вселилась як дружина позивача разом з ним та їх спільною, на той час малолітньою, дитиною.

З тексту позовної заяви вбачається, що відповідач у справі зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, селище Жовтнівка, вул.Крагульця, ѕ.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 64 ЖК України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються на рівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти та батьки. Якщо особи перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права та обовязки, як наймач та члени його сімї.

Відповідно до ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Відповідно до ч.1ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Статтями156,64 ЖК України визначено, що до членів сім'ї власника квартири належать дружна, діти і їх батьки.

З матеріалів справи убачається, що відповідач є колишньою дружиною, тобто колишнім членом сім'ї власника житла.

Згідно з ч.4 та ч.5 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно дост. 157 ЖК УРСРчленів сім'ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першоюст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1ст.116 ЖК УРСР, на яку посилається позивач як на підставу позовних вимог, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при розгляді справ про виселення на підставі ст.116ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного.

Виходячи зі змісту даної статті, виселення - це крайня міра, яка застосовується тільки до осіб, які систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим сумісне проживання. Під системністю слід зрозуміти вчинення двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження або громадського впливу.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено систематичного порушення правил співжиття з відповідачем.

Згідно ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову із зазначених вище підстав.

З іншими вимогами позивач не звертався, додаткових доказів чи клопотань про їх витребування не надавав.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Керуючись ст.ст.9-13, 76-83, 95, 128-131, 133, 141, 211, 223, 247, 263-265, 268, 272, 273, 280-284, 288, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНН НОМЕР_1, м.Одеса, пров.Навігаційний, 9, кв.5, до ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНН НОМЕР_2 м.Одеса, пров.Навігаційний, 9, кв.5, про виселення без надання іншого житлового приміщення, - відмовити повністю.

Копію заочного рішення направити сторонам у справі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15.02.2019 року.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

У відповідності до п.п.15.5, п.п.15 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема до Суворовського районного суду м.Одеси

Суддя: