КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/6178/19 Головуючий у суді І інстанції Яценко Н.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Голуб С.А.,

за участю секретаря судового засідання - Пітенко І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Підйомні машини» на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 16 травня 2019 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Підйомні машини» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ТОВ «Підйомні машини» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики № 0325/1 від 27 вересня 2018 року в розмірі 320 000 грн та понесених судових витрат.

Одночасно позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить відповідачу, а саме на 1/4 частину житлового будинку загальною площею 74,4 кв. м, житловою площею 39,3 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1005187, та земельну ділянку площею 0,057 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - :04:006:0176, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 04, які розташовані по АДРЕСА_1 .

На обґрунтування заявлених вимог зазначено, що між сторонами існує спір щодо повернення суми позики, яку відповідач отримала у позивача, перебуваючи з ним в трудових відносинах. Після звільнення з роботи у відповідача виник обов`язок достроково повернути суму боргу, проте в добровільному порядку кошти вона не повернула та уникає контактів і переговорів з товариством. Наразі відповідач може відчужити належне їй на праві власності майно іншим особам з метою невиконання своїх грошових зобов`язань перед позивачем, а тому існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року у задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем не наведено обґрунтувань необхідності застосування обраного заходу забезпечення позову та не надано документального підтвердження реальної загрози невиконання чи утруднення виконання відповідачем можливого рішення суду, а його доводи ґрунтуються лише припущеннях.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що відповідач, користуючись довірою до неї з боку товариства, адже вона пропрацювала на відповідальній посаді начальника відділу кадрів більше п`яти років, отримала суму позики в розмірі 320 000 грн, а потім, після отримання коштів, відразу звільнилася, суму позики у встановлений договором строк не повернула, в її діях вбачаються ознаки шахрайства, а тому цілком ймовірним є подальше відчуження відповідачем належної їй частини нерухомого майна.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилами статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Згідно із частинами першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його.

При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Таким чином у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ТОВ «Підйомні машини» зазначило, що між ним та ОСОБА_1 існує спір щодо повернення суми позики, яку відповідач отримала, перебуваючи з ним в трудових відносинах. Після звільнення з роботи у відповідача виник обов`язок достроково повернути суму боргу, проте в добровільному порядку кошти вона не повернула та уникає контактів і переговорів з товариством. Наразі відповідач може відчужити належне їй на праві власності майно іншим особам з метою невиконання своїх грошових зобов`язань перед позивачем, а тому існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог.

Разом з тим, до заяви про забезпечення позову не додано жодного доказу як на підтвердження підстав для накладення арешту на частину нерухомого майна відповідача у зв`язку із загрозою його відчуження, так і підтвердження ухилення відповідача від виконання своїх боргових зобов`язань до пред`явлення позову до суду.

Натомість, як вірно встановив суд першої інстанції, заява містить лише посилання на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без належного обґрунтування, що не є достатньою підставою для забезпечення позову у запропонований спосіб, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні заяви представника позивача, суд обґрунтовано виходив з того, що єдиною підставою для забезпечення позову відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України є наявність обставин, що можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або забезпечити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», відповідно до якого, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд першої інстанції, застосувавши вищенаведені положення цивільного процесуального закону та врахувавши обставини справи, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки накладення арешту на 1/4 частину нерухомого майна, яке належить відповідачу, на даному етапі розгляду справи є цілком недоречним та необґрунтованим видом забезпечення позову у справі з огляду на те, що матеріали справи не містять переконливих доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову.

Колегія суддів також враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може привести до порушення прав і законних інтересів учасників процесу або інших осіб, зокрема інших співвласників нерухомого майна.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки спір по суті не розглядався.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Підйомні машини» залишити без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 16 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

С.А. Голуб