КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Шум Л.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районного в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 та просив суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України їх спільному неповнолітньому сину ОСОБА_3 до досягнення ним 16-річного віку без згоди та супроводу матері ОСОБА_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них є дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між ними розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 січня 2015 року. Позивач зазначає, що неповнолітній син ОСОБА_3 проживає разом із ним, виховується та утримується виключно за його кошти.

Зазначає, що неповнолітній син потребує лікування і оздоровлення за кордоном, це підтверджується медичною довідкою про стан здоров`я дитини, та медичним висновком «Ортопедії Голмораді», Німеччина, з пропозицією нагляду для встановлення більш точного діагнозу.

Задля виконання батьківського обов`язку та виїзду за кордон неповнолітнього сина позивачем на адресу відповідача рекомендованим листом було направлено заяву-пропозицію щодо надання дозволу на виїзд сина за кордон з метою діагностування та лікування. Жодної відповіді на таку заяву-пропозицію позивач не отримав.

За вказаних обставин, а також, посилаючись на те, що через таке відношення відповідачки до сина він позбавлений можливості отримання дозволу на виїзд за кордон від матері в добровільному порядку, позивач звернувся до суду.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Надано ОСОБА_2 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України дитини: сина ОСОБА_3 у період з 10 липня 2019 року до 10 жовтня 2019 року до країни прямування - Федеративної Республіки Німеччини у супроводі батька ОСОБА_2 без згоди та супроводу матері ОСОБА_4 .

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції,ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та упередженим.

Апелянт наголошує, що відповідно до медичної довідки з Центру Первинної медико-санітарної допомоги №1 Святошинського району м. Києва Філія №2 від 15 червня 2018 року, яку надано позивачем, у їх спільного сина ОСОБА_3 встановлено діагноз - респіраторний алергоз, проте відповідно до Медичного висновку лікаря хірурга м. Дортмунд, Німеччина, у сина є підозра на захворювання під назвою стіл-синдром (підключично-хребтове обкрадання), зазначаючи, що діагнози значно відрізняються. Також звертає увагу, що позивачем не надано жодних документів або інформації на підставі яких лікар хірург м. Дортмунд, Німеччина, надав такий медичний висновок, тому вважає, що виникає сумнів достовірності вказаного висновку. А це ставить під сумнів добрі наміри позивача та його мету вивезти сина на лікування до Німеччини.

Також в апеляційній скарзі зазначається, що позивач не виявляв спроб лікування сина від реальних проблем зі здоров`ям на території України та не надав жодної інформації щодо підготовки чи оформлення відповідних документів для отримання національної візи на лікування та виїзду дитини за кордон.

Окрім того, в апеляційній скарзі також наголошується, що судом першої інстанції не враховано те, що виїзд сина за кордон в період з 10 липня 2019 року по 10 жовтня 2019 року призведе до призупинення освітнього розвитку дитини, адже син ОСОБА_3 ще навчається у школі, де заняття починаються 01 вересня 2019 року, а перебуваючи за кордоном дитина пропустить значну частину занять. Крім того, зазначає, що позивач, звертаючись до суду, не надав будь яких доказів на підтвердження фінансової спроможності на вказане лікування сина, при тому, що сам позивач постійного місця роботи та заробітку на території України не має.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 .. просила скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2019 року в повному обсязі та відмовити у задоволенні позову.

При апеляційному розгляді справи позивач у справі ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 , заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі та просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилалися на те, що відповідачка у справі, сама перебуваючи за межами України, в Іспанії із трьома іншими спільними дітьми, умисно перешкоджає виїзду позивача та його сина за межі України, не маючи на це законних обґрунтувань. Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки метою виїзду дитини за межі України є необхідність проведення лікування.

Щодо доводів відповідачки про фінансову не спроможність позивача, то вони заперечили та підтвердили, що вказане лікування сина буде здійснюватися за кошти сестри позивача, яка проживає в Бельгії та надала відповідні гарантії.

Відповідачка у справі - ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи до суду не з`явилася.

Третя особа у справі Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації направила лист та просила провести розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що позивач у справі ОСОБА_2 та відповідачка у справі ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 лютого 2001 року до 19 січня 2015 року, що встановлено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 січня 2015 року у справі № 759/17877/14-ц (а.с. 13).

Також судом встановлено, що в період шлюбу у сторін, ІНФОРМАЦІЯ_2 , них народився син -ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження дитини (а.с. 11).

Із матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що після розірвання шлюбу сторони у вказаній справі разом не проживають та спільного господарства не ведуть.

Із медичної довідки Центру Первинної медико-санітарної допомоги № 1 Святошинського району м. Києва Філія № 2 від 15 червня 2018 року вбачається, що неповнолітньому ОСОБА_3 встановлено діагноз респіраторний алергоз (а.с. 14).

Також позивачем у справі до суду поданий медичний висновок лікаря хірурга Бахрама Голмораді з м. Дортмунд, Німеччина в якому зазначено, що відповідно до наданих лікарю даних у ОСОБА_6 виникає серйозна підозра на захворювання під назвою «стіл-синдром», у зв`язку з чим рекомендовано здійснити терапія тривалістю 3-6 місяців (а.с.16).

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 письмово звертався до відповідачки ОСОБА_1 з проханням надання позивачу дозволу на виїзд сина за кордон з метою його лікування. Проте, вказане вище письмове прохання було залишено відповідачкою без реагування та проігноровані (а.с. 17, 18).

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції мотивував всій висновок тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами необхідність вивезення сина за межі України для надання медичної допомоги, а відповідачка чинить перешкоди у цьому, тому з врахуванням вимог п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в України громадян України» та до ч. 1 ст. 4 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №380 від 24 березня 2004 року суд надав позивачу згоду на виїзд за межі України неповнолітнього ОСОБА_3 без згоди та супроводу матері ОСОБА_1 .

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судом першої інстанції судове рішення не відповідає.

Так, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з якнайкращих інтересів дитини, з урахуванням того, що метою виїзду батька з дитиною є необхідність проведення обстеження та лікування дитини.

Однак, колегія суддів не може погодитися із зазначеним висновком суду виходячи з того, що даний висновок зроблений лише на підставі медичного висновку лікаря хірурга Бахрама Голмораді з поліклініки «Ортопедія Голмораді» м. Дортмунд, Німеччина, яка суперечить медичній довідці про стан здоров`я дитини, виданій управлінням охорони здоров`я Святошинського району м. Києва (а.с.14), в якій зазначений інший діагноз хвороби дитини. При цьому позивачем у справі не подавалися до суду докази, щодо дійсного стану здоров`я дитини та необхідності проведення такого лікування саме в зазначеній позивачем поліклініці.

Крім того, судом першої інстанції не враховано та не надано оцінки запереченням відповідачки щодо відсутності у позивача у справі постійного місця проживання та сталого заробітку, а також не враховано і те, що період в якому позивач має намір вивезти дитини за межі України є часом навчання дитини у школі, що може призвести до його відставання від навчальної програми та негативно вплинути на розвиток дитини, що буде суперечити інтересам дитини.

З врахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про те, що висновок суду про задоволення позову є необґрунтованим.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України).

При цьому, згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з положеннями ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можутьздійснюватися всупереч інтересам дитини.

За статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" предметом основної турботи та основним обов`язком саме батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно вимог ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Законодавство України передбачає також можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини - п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року за №57.

За загальними правилами, встановленими Законом України "Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року та п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (з наступними змінами), оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон, а виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі, або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріальною згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Ухвалюючи рішення у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ зазначив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09).

У згаданих рішеннях ЄСПЛ не визначав обов`язкового та беззаперечного врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

Так, із матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачкою, неповнолітній ОСОБА_3 , який досяг на вказаний період 10 річного віку, обрав місцем проживання із батьком, що відповідачкою не заперечується та оспорюється.

Не заперечується сторонами і той факт, що на час звернення позивача до суду, а також період в якому позивач планував вивезти дитину за межі України ОСОБА_3 проходить навчання в школі, а тому призведе до переривання навчання дитини та зупинить її розвиток в частині здобуття освіти, що не буде сприяти найкращим інтересам дитини. Позивач, подаючи позов не зазначив, яким чином дані інтереси дитини будуть враховані.

Посилаючись на необхідність вивезення дитини за межі України позивач не надав доказів щодо неможливості проведення вказаного лікування в межах постійного проживання дитини, для дотримання процесу навчання дитини та її розвитку.

Також позивачем у справі не надано суду, а судом першої інстанції не досліджено фінансову спроможність позивача оплатити зазначений виїзд дитини за межі України, її обстеження/лікування та подальше повернення дитини до України.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову оскільки надання дозволу на виїзд неповнолітнього ОСОБА_3 за межі України без згоди відповідачки не буде сприяти якнайкращим інтересам дитини.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги сплатила судовий збір у розмірі 1161, 82 грн, що підтверджується квитанцією від 31 липня 2019 року, разом з тим, розмір судового збору за подачу апеляційної скарги у вказаній справі відповідно до ст. п.п.6 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» становить 1057,20 грн, тому з позивача на користь відповідачки повинен бути стягнутий саме вказаний розмір понесених судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 1057 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлений 20 вересня 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв