РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Кучиної Н.Г.,

при секретарі судового засідання Ющук О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного

товариства «Альфа-Банк», Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання частково недійсними договорів про відступлення прав вимоги та про передачу прав вимоги за забезпеченням, -

ВСТАНОВИВ:

18 вересня 2017 року позивачі звернулися до Рівненського міського суду з позовом, в якому просили визнати частково недійсними:

- укладений 17 грудня 2012 року, між Публічним акціонерним товариством «Промінвестбанк» та Публічним акціонерним товариством «Альфа-банк», Договір відступлення прав вимоги (Договір факторингу) в частині відступлення на користь ПАТ «Альфа-банк», права вимоги до громадянки України - ОСОБА_1 (не суб`єкта господарської діяльності) за Кредитним договором № 251/08 від 26.02.2008 року;

- та укладений 17.12.2012 року, між ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «Альфабанк», нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округа Кирик O.A., Договір про передачу прав вимоги за договорами забезпечення, в частині відступлення на користь ПАТ «Альфабанк», прав вимоги до майнового поручителя (Іпотекодавця) - грамодянина України ОСОБА_2 , за Іпотечним договором №265/08 (із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя) від 27.02.2008 року, бланки серія та номер: ВКІ №179189,179190.

Свої вимоги обґрунтовують тим, що 26 лютого 2008 року, між Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» (найменування якого в подальшому змінено на Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» (ПАТ «Промінвестбанк») та громадянкою України - ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 251/08.

Відповідно до п.2.1. кредитного Договору, ПАТ «АКПІБ» (ПАТ «Промінвестбанк») зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 39 600,00 доларів США з кінцевим терміном повернення - не пізніше 23 лютого 2018 року .

27 лютого 2008 року, між ПАТ «АКПІБ» (ПАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_2 укладено Іпотечний договір №265/08 (із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя) надалі - Іпотечний договір.

В подальшому, зі змісту отриманої в серпні 2015 року, від Рівненського міського суду Рівненської області, позовної заяви ПАТ «Альфа-банк» від 22.07.2015 року вих.№ 63110-102 б/б, про стягнення заборгованості позичальнику та іпотекодавцю стало відомо, що 17 грудня 2012 року, між ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «Альфа-банк» було укладено Договір відступлення прав вимоги за договорами кредиту та нотаріально посвідчений приватним нотаріуса Київського міського нотаріального округа Кирик O.A., договір про передачу прав вимоги за договорами забезпечення від 17.12.2012 року.

Позивачі вважають, що за оскаржуваним договором відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року, було здійснено незаконне відступлення права вимоги до фізичної особи, не суб`єкта підприємницької діяльності - громадянки України ОСОБА_1 , по кредитному договору № 251/08 від 26.02.2008 року, яка є фізичною особою - споживачем фінансових послуг, правовідносини за яким, урегульовуються дією Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, вважають, що оскаржувані договора відступлення прав вимоги, за якими відступлено право вимоги до них за кредитним та іпотечним договорами, містять ознаки договору факторингу (фінансування від відступлення права грошової вимоги). Зокрема, за умовами договорів про відступлення прав вимоги фактично відбулося фінансування однієї сторони іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника).

Також вважають, що передача права вимоги до іпотекодавця за іпотечним договором, на підставі посвідченого приватним нотаріуса Київського міського нотаріального округа Кирик O.A., Договору про передачу прав вимоги за договорами забезпечення від 17.12.2012 року, містить ознаки нікчемності в зв`язку з недотриманням відповідачами вимог діючого законодавства України, про нотаріальне посвідчення.

До того ж, відповідно до ч.2 ст.1 Конвенції УНІДРУА «Про міжнародний факторинг» (надалі - Конвенція УНІДРУА), до якої Україна приєдналася 11.01.2006 року, яка регулює договори факторингу і відступлення права грошової вимоги, визначено, що «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною (постачальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого, зокрема, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Отже, для особистого, сімейного або домашнього використання товари можуть придбавати лише фізичні особи.

Так, оспорювані: договір факторингу та договір про передачу прав вимоги за договорами забезпечення, на підставі яких ПАТ «Альфа-банк» набуто право вимоги до позичальника та іпотекодавця, є незаконними та порушують майнові права та інтереси позивачів, оскільки:

- виконання позичальником вимог нового кредитора, порушує її законне право не виконувати свого обов`язку новому кредитору до надання їй доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні так - як новий кредитор не набув у встановленому законом порядку таких прав і обов`язків, і таке право за законом не може бути передане ПАТ «Альфа-банк».

- виконання майновим поручителем вимог нового кредитора/ Іпотекодержателя про задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку та примусово у судовому порядку, за рахунок іпотечного майна, що перебуває в заставі за іпотечним договором - є протиправним і порушує встановлені законом майнові права іпотекодавця, що охороняються Законом.

Ухвалою суду від 19 вересня 2017 року відкрито провадження у справі.

Представник ПАТ «АКПІБ» (ПАТ «Промінвестбанк») подав до суду заперечення на позовну заяву, вказавши, що позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважає необґрунтованою. На заперечення вказаних вимог посилається на те, що позивачі в силу своєї необізнаності вважають, що договір про відступлення права вимоги від 17.12. 2012 року є договором факторингу, оскільки в тексті договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012 року міститься наступне, відповідно до умов цього договору, первісний кредитор (банк) передає (відступає), а новий кредитор приймає кредитний портфель та зобов`язується сплатити за нього банку грошову винагороду (ціну продажу) на умовах, визначених цим договором (п. 2.1. договору відступлення прав вимоги). Згідно із п. 3.3. цього договору, відповідач здійснює оплату ціни продажу в дату набрання чинності цим договором. Договором про відступлення права вимоги від 17.12.2012 року не передбачено обов`язку відповідача передати грошові кошти в розпорядження банку і тим більше не вказано, що банк за це має внести якусь плату.

При укладенні договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012 року відповідач і банк керувалися положеннями статей 512 - 517 ЦК України і не мали на меті укласти договір факторингу.

Крім того, вважає, що позивачі дійшли до помилкового висновку про порушення вимогПоложення Конвенції УНІДРУА «Про міжнародний факторинг», ЗаконуУкраїни «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки в даному випадку було укладено договір відступлення права вимоги (цесії), а не факторингу.

В подальшому представник ПАТ «АКПІБ» (ПАТ «Промінвестбанк») подав до суду письмові пояснення по справі, посилаючись на те, що укладений між сторонами договір не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передала грошові кошти з розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення договору є отримання прибутку.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо інше не суперечить договору та не заборонено законом.

Крім того, при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов`язання боржника і більше взаємовідносин не має, а ні з боржником, а ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля - продаж права вимоги боргових зобов`язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, що передбачено ст.1084 ЦК України.

Таким чином, до спірних правовідносин не підлягало застосування законодавство, що регулює відносини факторингу.

Також слід зазначити, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та зазначенні умов договору з урахуванням вимог актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Ухвалою Рівненського міського суду від 15.01.2018 року задоволено клопотання представника ПАТ «Альфа - Банк» та передано справу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово -інвестиційний банк» про визнання частково недійсними договорів про відступлення прав вимоги та про передачу прав вимоги за забезпеченнями на розгляд до Шевченківського районного суду міста Києва.

Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 26.04.2018 року ухвалу Рівненського міського суду від 15.01.2018 року скасовано та направлено вищевказану справу до Рівненського міського суду, для продовження розгляду.

18 червня 2018 року представник ПАТ «Альфа-Банк» подав суду відзив на позовну заяву, вказавши, що позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважає необґрунтованою і позов не визнає з підстав, наведених у відзиві, в якому вказує, що відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Законодавчо передбачено, шо правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку, даним нормам і відповідає правочин укладений між ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «Альфа-банк» від 17 грудня 2012 року.

Крім того, за змістом договору кредиту та договору іпотеки не передбачена згода боржника на заміну кредитора в зобов`язанні. До того ж позивачі не є стороною вказаних договорів факторингу.

Обов`язком позивача є виконання умов договору кредиту. Договори факторингу на права та обов`язки позивачів по кредитному договору жодним чином не впливають.

Вважає, що оскільки між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа-Банк» під час укладання оспорюваного договору було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення правочину (при укладенні договору про відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року сторони керувалися положеннями статей 512-519 ЦК України), а позивач не вказує на факти порушення його прав, у зв`язку з укладенням вищезгаданого договору, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

04 липня 2018 року представник позивачів подав до суду доповнення до позовної заяви, вказавши, що є незаконною зміна запису про умови обтяження на підставі: нотаріально посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округа Кирик O.A., Договору про передачу прав вимоги за договорами забезпечення від 17.12.2012 року, який укладено між ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «Альфа-банк», в частині відступлення на користь ПАТ «Альфа-банк», прав вимоги до майнового поручителя (Іпотекодавця) - грамадянина України ОСОБА_2 , за Іпотечним договором №265/08 (із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя) від 27.02.2008 року, оскільки цей Договір про передачу прав вимоги за договорами забезпечення від 17.12.2012 року, не є документом в розумінні пп. 16 п. 27 Порядку, на підставі якого можливо вчиняти реєстрацію обтяження (зміну умов обтяження), так-як вказаний договір не підтверджує перехід речового права - іпотеки, на спірне майно до іншої особи.

Представник позивача ОСОБА_1 подала до суду заяву вх. № 64872/19 від 18.12.2019 року про розгляд справи у її відсутність.

Представник АТ «Альфа-Банк» направив до суду клопотання про розгляд справи без участі їх представника та просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, приходить до такого.

Судом встановлено, що 26 лютого 2008 року, між Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» (найменування якого в подальшому змінено на Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» (ПАТ «Промінвестбанк») та громадянкою України - ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 251/08.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 27 лютого 2008 року, між ПАТ «АКПІБ» (ПАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_2 укладено ппотечний договір №265/08 (із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя) надалі - Іпотечний договір, за умовами в іпотеку передано майно - земельна ділянка несільськогосподарського призначення площею 1300 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

17 грудня 2012 року, між ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «Альфа-банк» було укладено договір відступлення прав вимоги за договорами кредиту та нотаріально посвідчений приватним нотаріуса Київського міського нотаріального округа Кирик O.A., договір про передачу прав вимоги за договорами забезпечення від 17.12.2012 року.

Відповідно до позовної заяви позивачами не заперечується наявність договору відступлення права вимоги, що стверджується наявним частковим виконанням зобов`язань за кредитним договором.

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У свою чергу відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) є договірною передачею зобов`язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Тобто, цесія є заміною особи у зобов`язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов`язання. При цьому договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги, і чинний Цивільний кодекс України не містить жодних заборон з цього приводу, а відтак сторони самі визначають оплатний договір цесії чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу, а якщо безоплатний, то підлягають застосування положення про договір дарування.

Згідно з пп. 14.1.255 Податкового Кодексу України відступлення права вимоги - операція з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, законодавцем передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, тобто сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 10.02.2016 у справі № 910/6098/14, та від 15.04.2015 у справі № 910/6098/14).

Виходячи з природи оспорюваного договору, внаслідок укладання договору відступлення права вимоги відбулась лише заміна кредитора у зобов`язанні на відповідача, а саме зобов`язання продовжувало існувати.

Уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника. При цьому наведеними нормами цивільного законодавства не встановлено вимог щодо платності відступлення права вимоги, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити.

У Постанові Верховного суду України від 01.04.2015 року у справі № 3-30гс15 зазначено, що зміст зобов`язання (обсяг прав та обов`язків сторін) внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні залишається незмінним. Відтак, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора, але обсяг цих прав та умови визначаються саме на момент переходу цих прав до нового кредитора. Тобто, законодавцем передбачено право відступлення тільки дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав.

Суд відхиляє доводи позивачів, що договір про відступлення права вимоги від 17.12.2012 року є договором факторингу, з огляду на таке.

Відповідно до умов договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012 року, первісний кредитор (банк) передає (відступає), а новий кредитор приймає кредитний портфель та зобов`язується сплатити за нього банку грошову винагороду (ціну продажу) на умовах, визначених цим договором (п. 2.1. договору відступлення прав вимоги). Згідно із п. 3.3. цього договору, відповідач здійснює оплату ціни продажу в дату набрання чинності цим договором. Договором про відступлення права вимоги від 17.12.2012 року не передбачено обов`язку відповідача передати грошові кошти в розпорядження банку і тим більше не вказано, що банк за це має внести якусь плату.

За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором і боржником.

За своєю юридичною природою договір факторингу є різновидом відступлення вимоги з особливим суб`єктним складом. Крім того, сферою застосування факторингу є, як правило, коло підприємницьких відносин, а також спрямованість договору факторингу на усунення недостатності оборотних коштів.

Разом з тим розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні. Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за нравочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Згідно ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Положеннями ст. 24 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведене інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Отже, законодавчо передбачено, шо правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку, даним нормам і відповідає правочин укладений між ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «Альфа-банк» від 17 грудня 2012 року.

До того ж, за змістом договору кредиту та договору іпотеки не передбачена згода боржника на заміну кредитора в зобов`язанні. Також позивачі не є стороною вказаних договорів.

Обов`язком позивача є виконання умов договору кредиту. Договори відступлення прав вимоги на права та обов`язки позивачів по кредитному договору жодним чином не впливають.

Щодо покликань позивачів на застосування до спірних правовідносин Принципів міжнародних комерційних договорів УНІДРУА, то суд вказує на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність»зовнішньоекономічна діяльність - діяльність суб`єктів господарської діяльності України та іноземних суб`єктів господарської діяльності, побудована на взаємовідносинах між ними, що має місце як на території України, так і за її межами.

Зовнішньоекономічний договір (контракт) - матеріально оформлена угодадвох або більше суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та їх іноземних контрагентівспрямована на встановлення, зміну або припинення їх взаємних прав та обов`язківзовнішньоекономічній діяльності.

Тобто, сторонами у договорі відступлення від 17 грудня 2012 року, є

суб`єкти господарської діяльності України, юридичними особами, що зареєстровані на

території України відповідно до чинного законодавства України.

Договір відступлення від 17 грудня 2012 року, укладений міжсуб`єктами господарської діяльності України - ПАТ "Промінвестбанк" та ПАТ "Альфа-банк» не є зовнішньоекономічним договором і не є міжнародним комерційним договором, в розумінні принципів міжнародних комерційних договорів УНІДРУА.

Тобто відсутні підстави для застосування до Договору відступлення від

17 грудня 2012 року принципів міжнародних комерційних договорів УНІДРУА

(Аналогічний правовий висновок міститься у Постанові ВГСУ від 11 травня 2017 року

Справа № 918/1064/15; постанові ВСУ 07 червня 2018 року у справі № 5015/1763/12).

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтею 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цього Кодексу.

Згідно до правових норм до яких ч. 1 ст. 215 ЦК України є відсильною загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України).

Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України зазначених у п. 7, 8 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Таким чином, позивачі не обґрунтували, яким чином договір відступлення права вимоги в частині відступлення на користь ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 251/08 від 26.02.2008 року та договір про передачу прав вимоги за договорами забезпечення в частині відступлення на користь ПАТ «Альфа-банк» прав вимоги до майнового поручителя ОСОБА_2 за іпотечним договором № 265/08 від 27.02.2008 року порушують їх суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси позивачів.

У ході розгляду даної справи судом не було встановлено обставин, з якими законодавство пов`язує недійсність правочинів, у зв`язку з чим вимоги позивачів є необґрунтованими.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України).

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги позивачів є не доведені та не підтверджені належними доказами по справі.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.258,259,264,265,268,273,352,354 ЦПК України, суд, -

В И Р I Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово -інвестиційний банк» про визнання частково недійсними договорів про відступлення прав вимоги та про передачу прав вимоги за забезпеченнями - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Рівненський міський суд в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Позивач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ПАТ «Альфа-Банк», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Десятинна, 4/6.

Відповідач - ПАТ «Акціонерний комерційний промислово- інвестиційний банк» (ПАТ «Промінвестбанк»), , місцезнаходження: м. Київ, провул. Шевченка, б. 12.

Повний текст рішення складено 28 грудня 2019 року.

Суддя: Н.Г.Кучина