Єдиний унікальний номер 243/6648/18 Номер провадження 22-ц/804/551/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Будулуци М.С.,

суддів: Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участю секретаря судового засідання Сергєєвої К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бахмут Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 22 листопада 2018 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням (справа № 243/6648/18, суддя Мірошниченко Л.Є., повний текст рішення складено 27 листопада 2018 року в місті Краматорськ Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

18 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування квартири, який посвідчено 30 грудня 2003 року у нотаріальному порядку та зареєстровано у реєстрі за № 6718.

27 липня 1996 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який на підставі рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 22 січня 2018 року розірвано.

Зазначив, що 25 липня 2017 року в присутності свідків відповідач ОСОБА_2 зібрала свої речі з вищевказаної квартири та повідомила його, що виїжджає в інше жиле приміщення на постійне місце проживання. Протягом тривалого проміжку часу відповідач залишається зареєстрованою в його квартирі, де фактично не проживає, що підтверджується довідкою ТОВ «Цидило и К» за № 332 від 05 липня 2018 року. Факт реєстрації відповідача завдає йому додаткових незручностей та збільшує оплату за житлово-комунальні послуги, які складаються з урахуванням кількості зареєстрованих осіб.

Посилаючись на ст. 405 ч. 2 ЦК України, якою передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, просив позов задовольнити.

Крім того, позивач ОСОБА_1 просив суд усунути перешкоди в користуванні належною йому квартирою АДРЕСА_1, та визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв'язку з вибуттям її в інше жиле приміщення на постійне місце проживання, з 25 липня 2017 року.

28 серпня 2018 року позивач надав до суду уточнену позовну заяву, в якій просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 з 25 липня 2017 року, у зв'язку з вибуттям її в інше жиле приміщення на постійне місце проживання.

19 вересня 2018 року ОСОБА_1 уточнив свої позовні вимоги, мотивуючи тим, що 18 вересня 2018 року в процесі розгляду даної справи, йому стало відомо про зміну відповідачем прізвища «Копа» на «Нестеренко». Просив суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 з 25 липня 2017 року, у зв'язку з вибуттям її в інше жиле приміщення на постійне місце проживання, та стягнути з відповідача понесені ним судові витрати по даній справі в частині судового збору.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 22 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовлено, в зв'язку з відсутністю підстав для задоволення позову.

Не погодившись з рішення суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин. що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, необґрунтованість та незаконність судового рішення, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначив, що в уточненій позовній заяві він просив суд визнати саме ОСОБА_3 такою, що втратила жиле приміщення, а не ОСОБА_2, яка змінила своє прізвище.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов хибних висновків про те, що з матеріалів справи та пояснень свідків не вбачаються дані стосовно вибуття відповідача ОСОБА_2 в інше жиле приміщення на постійне проживання. Будь-яких переконливих доказів, в тому числі пояснень сторонніх осіб або обґрунтованих даних на підтвердження зазначеного факту, позивач суду не надав.

У скарзі позивач також зазначив, що судом в процесі розгляду справи допитані свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - сусіди позивача, які пояснили, що з липня 2017 року відповідач забрала свої речі та виїхала в інше місце проживання, десь поряд знімає житло.

В матеріалах цивільної справи на а.с. 31, 35. 38, 44 містяться заяви відповідача, де вона особисто зазначила інше місце свого мешкання, але суд не надав оцінки вказаним заявам.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що 21 листопада 2018 року ОСОБА_3 звернулась до нього з позовом про стягнення аліментів, в якому вказала своє фактичне місце проживання.

На думку апелянта, суд дійшов безпідставного висновку про те, що відсутні підстави для застосування ст. 391 УК України, оскільки право користування житлом відповідачем, у відповідності до норми ст. 64 ЖК України, не порушує право позивача на користування, володіння та розпорядження своєю власністю.

Однак, жодних доказів, які б підтвердили або свідчили про факт проживання або користування відповідачем спірним житловим приміщенням, судом не наведено.

Факт реєстрації відповідача завдає йому додаткові незручності та збільшує оплату за житлово-комунальні послуги, які формуються з урахуванням кількості осіб, що зареєстровані в помешканні. В теперішній час у нього виникають проблеми при оформленні субсидії на комунальні послуги, які він не може оформити з причини реєстрації відповідача у його житлі.

Позивач також посилається на те, що суд відмовив у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що на момент подачи позову (18 липня 2018 року) не сплинув один рік з того моменту, коли відповідач виїхала зі спірної квартири (25 липня 2017 року) та в ній фактично не проживає. Водночас, суд не врахував, що він (позивач) двічі уточнив позовні вимоги - 28 серпня 2018 року та 19 вересня 2018 року, коли виникли правові підстави, передбачені ч. 2 ст. 405 ЦК України, для звернення до суду з даним позовом, оскільки відповідач на цей час не проживала у спірному приміщенні вже більше одного року.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, але про час та місце розгляду справи повідомлені судовими повістками та телефонограмами (а.с.89, 90, 91, 92). Окрім цього, 07 лютого 2019 року позивач ОСОБА_1 електронною поштою надіслав до апеляційного суду заяву та просив його апеляційну скаргу розглянути без його участі, скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити (а.с 91, 92).

Відповідач ОСОБА_3 відзив на апеляційну скаргу не надіслала, але в заяві до Донецького апеляційного суду від 08 лютого 2019 року просила розглянути справу в її відсутності, позовні вимоги не визнає в повному обсязі (а.с. 93, 94).

Апеляційний суд вважав можливим розглянути справу за відсутністю учасників справи, які не з'явилися, оскільки, відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, і не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено наступні неоспорені обставини.

Як вбачається з договору дарування квартири від 30 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу та зареєстрованого у реєстрі за № 6718, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1

Вказане підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 31111416 (а.с.9).

Відповідно до довідки № 332, що видана 05 липня 2018 року ТОВ «Цидило и К», разом з позивачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані відповідач ОСОБА_2 та неповнолітній син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

Згідно з рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 22 січня 2018 року, шлюб між сторонами - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.11-12).

З акту № 344 від 06 липня 2018 року, складеного керівником комітету мікрорайону ЖЕУ № 3 м. Слов'янська, ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3, не мешкає з 2017 року, зі слів сусідів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відповідач виїхала з квартири 25 липня 2017 року (а.с.13).

Звертаючись з уточненою позовною вимогою до суду, позивач ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_3, колишню дружину, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 з 25 липня 2017 року в зв'язку з вибуттям її в інше жиле приміщення на постійне місце проживання.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що передбачений ч. 2 ст.405 ЦК України річний строк втрати права користування житлом колишнього члена сім'ї, на момент звернення до суду з позовом ( 18 липня 2017 року) ще не сплинув, а переконливих доказів того, що відповідач виїхала на інше постійне місце, проживання позивач суду не надав.

При вирішенні справи суд посилався на п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини «Христов проти України», «Надточій проти України» та інші щодо права на справедливий розгляд справи, ст. 47 Конституції України про право кожного громадянина на житло, п. 6 ч. 1 ст. 3, ст.ст. 319, 321, 386, 391, 396, ч. 2 ст. 405 ЦК України, ч. 1 ст. 64, ст. 107 ЖК України та п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України», що регулюють спірні житлові правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, дав їм належну оцінку і обґрунтовано відмовив позивачу в задоволенні позову.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Доводи апеляційної скарги щодо неповного з'ясування обставин справи, порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, апеляційний суд відхиляє, як безпідставні.

Всупереч тверджень позивача, суд повно та всебічно дослідив докази, надані позивачем ОСОБА_1, визвав в судове засідання та допитав в якості свідків громадян ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - сусідів позивача, про що заявив клопотання позивач, їх пояснення виклав у рішенні та надав їм відповідну оцінку.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення.

За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема, його дружина, діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст. 157 ЖК України та ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Відповідно до ч.ч. 1 та 4 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування житловим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як роз'яснено в п. 11 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При вирішенні справи суд врахував, що з 22 січня 2018 року шлюб між сторонами розірвано за рішенням суду. На момент звернення до суду з позовом відповідач є зареєстрованою в спірній квартир разом з неповнолітнім сином, що не заперечує позивач і останнє підтверджується довідкою ТОВ «Цидило и К» від 05 липня 2018 року.

Доказів того, що відповідач разом з дитиною має інше житло, вибула до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення, в тому ж населеному пункті, позивач суду не надав та не зазначив про це і в позові.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач в заявах, що містяться на а.с. 31, 35, 38, 44, та позовній заяві про стягнення аліментів вказувала фактичне місце перебування - АДРЕСА_4, не свідчить про добровільне вибуття відповідача в інше жиле приміщення, в тому ж населеному пункті, на постійне місце проживання.

При вирішенні справи суд правильно зазначив, що переконливих доказів на підтвердження факту вибуття відповідача в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт позивач суду не надав.

В абзаці 2 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 роз'яснено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні данні, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Не можна погодитись і з доводами скарги про те, що на момент подачи уточненої позовної заяви відповідач без поважних причин більше одного року мешкала за іншою адресою.

Так, з рішення суду про розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_1 вбачається, що за ініціативи чоловіка між сторонами постійно виникали сварки, свідками яких були діти, що негативно впливало на їх психічний стан, що й було однією з підстав для розірвання шлюбу (а.с. 11-12).

За таких обставин не можна дійти висновку про добровільне, без будь-яких поважних причин залишення ОСОБА_1 спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до повторного обґрунтування заявлених позовних вимог, які були предметом розгляду та ретельної перевірки судом першої інстанції, правові висновки щодо розгляду заявленого позову суд належним чином мотивував, обґрунтував та повно виклав у рішенні.

Твердження позивача про те, що суд не врахував того, що прізвище відповідач ОСОБА_1 змінила на ОСОБА_3, не має вирішального правового значення для справи, оскільки в задоволенні позову ОСОБА_1 судом відмовлено.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, дослідивши надані сторонами докази, правові висновки належним чином обґрунтував, то апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 22 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 19 лютого 2019 року.

Суддя Донецького апеляційного суду Будулуца М.С.