Єдиний унікальний номер 235/6766/15-ц Номер провадження 22-ц/804/235/19
Головуючий у 1-ій інстанції Бородавка К.П. Єдиний унікальний номер 235/6766/15-ц
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/235/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Будулуци М.С., Новікової Г.В.,

за участю секретаря Сергєєвої К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2018 року цивільну справу № 235/6766/15-ц за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором (головуючий у 1 інстанції Бородавка К.П., повний текст рішення складено 02 листопада 2018 року),

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення суми заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування якого зазначав, що 11.08.2006 року між сторонами було укладено кредитний договір №DOL0GK40200027, за яким позичальник отримав у кредит у сумі 12 700,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом та щомісячної винагороди на строк до 10 серпня 2021року.

За умовами договору ОСОБА_3 зобов'язана сплачувати періодичні платежі але позичальником зазначені зобов'язання не виконуються. В наслідок порушення відповідачем зобов'язань за кредитним договором станом на 26 травня 2015 року виникла заборгованість у сумі 11 120,81 доларів США, яка складається: із заборгованості за кредитом 9 295,10 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом 1 504,83 доларів США, заборгованості з комісії за користування кредитом 320,50 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором 0,30 доларів США. Та, з урахуванням наведеного, просив стягнути з відповідача на їх користь заборгованість у загальній сумі 11 120,81 доларів США, що за курсом 21,13 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.05.2015р. еквівалентно 234 982 грн. 72 коп. та понесені судові витрати.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DOL0GK40200027 від 11.08.2006 року у розмірі 11 120,81 доларів США, що за курсом 21,13 відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.05.2015 року складає 234 982,72 грн. Та розподілено судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог або направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі з'ясовані обставин, що мають значення у справі, висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам, рішення суду фактично ґрунтується на припущеннях. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження своїх вимог, не доведено, що має місце заборгованість за кредитними зобов'язаннями, не надано оригіналу кредитного договору. Наданий позивачем розрахунок заборгованості, ні є належним доказом, оскільки ні є первинним бухгалтерським документом. Суд не визначився на підставі яких положень кредитного договору або закону саме зазначеним чином визначено структуру заборгованості. Сторонами не узгоджено формули, за якою визначається структура платежу, що повинен кожного місяця робити відповідач, (тіло кредиту, проценти, комісія, винагорода та ін. у відсотковому співвідношенні). Відповідач на свій розсуд визначив структуру платежу, та всі попередні платежі необґрунтовано відніс у своїй більшості як сплату процентів та комісії, а не заборгованості за тілом кредиту.

Позивачем до суду апеляційної інстанції надано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить рішення суду залишити без змін. В обґрунтування зазначає, що викладені у апеляційній скарзі обставини не відповідають дійсності. Між сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх умов кредитного договору. Відповідач до певного часу належним чином виконувала свої зобов'язання за кредитом, що також свідчіть про те, що вона була обізнана про умови кредитування. Наявність заборгованості за кредитним договором підтверджується матеріалами справи, у тому числі виписками з банківського рахунку в яких міститься інформацію про рух коштів відповідача.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Інші особи, які приймають участь по справі у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суд підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст.ст. 1054, 1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610 ч.1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням законодавства є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що 11.08.2006 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №DOL0GK40200027 відповідно до якого остання отримала грошові кошти в сумі 14 552,50 доларів США з кінцевим терміном повернення заборгованості по 10.08.2021 року на наступні цілі: придбання житлової квартири в розмірі 12 700,00 доларів США, 1 852,50 доларів США на сплату страхових платежів відповідно до п.п.2.1.3, 2.2.3 договору. Грошові кошти надано за умови сплати за користування кредитом процентів в розмірі 1% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, винагороди банку в розмірі 26,67 доларів США, щомісячно. Період оплати з 06 по 11 число кожного місяця.

Пунктом 1.1 кредитного договору сторони встановили, що платіж, який відповідач має вносити щомісячно для погашення заборгованості за Кредитним договором, яка складається з заборгованості по кредиту, процентів та винагороди, дорівнює 180,46 доларів США.

Як убачається з матеріалів справи та не спростовується сторонами, позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, видав позичальнику грошові кошти, проте у порушення умов договору відповідачем зобов'язання погашення кредиту не виконуються, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом яка згідно розрахунку станом на 26.05.2015 дорівнює 11 120,81 доларів США та складається з наступного: 9295,10 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 504,83 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 320,50 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом, 0,30 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

За таких обставин, задовольняючі позовні вимоги суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що боржником порушено зобов'язання по поверненню грошових коштів, тому у позивача виникло право вимагати стягнення з боржника заборгованості за основним зобов'язанням та відсотками.

Апеляційний суд погоджується з правовими висновками суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості за основним зобов'язанням та відсотками і не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо їх недоведеності, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, у тому числі належним чином завіреною копією договору та випискою з особового рахунку, що підтверджують наявність укладеного між сторонами кредитного договору та невиконання належним чином позичальником його умов.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у банка була відсутня можливість надати суду оригінал кредитного договору у зв'язку зі знаходженням кредитної справи у приміщенні головного офісу у м. Донецьку, тобто населеному пункті, де здійснюється проведення антитерористичної операції відповідно до Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Крім того, з матеріалів справи убачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не оспорювала укладення кредитного договору, отримання нею кредитних коштів та часткового виконання зобов'язання за цим договором.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження заборгованості за кредитним договором, оскільки відповідно до ст..76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електроними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

На підтвердження наявності заборгованості та її розміру позивачем надано завірений печаткою банку розрахунок та виписку з особового рахунку № НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_3

Згідно виписки по банківському рахунку погашення заборгованості за вказаним кредитним договором здійснювалась періодичними платежами, частина з яких зараховувалась в рахунок погашення тіла кредиту, частина - процентів, частина - комісійної винагороди, а частина, в разі прострочення сплати відповідачем щомісячного платежу - в рахунок погашення пені. Останній платіж був здійснений відповідачем 28.10.2014, після вказаної дати відповідач припинила здійснення подальших платежів в будь-якому розмірі.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що наведена виписка з особового рахунку ні є належним та допустимим доказом, оскільки відповідно до абзаці 2 пункту 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 556, бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації із застосуванням комп'ютерних засобів, за допомогою яких в автоматизованому режимі здійснюється збирання, передавання, систематизація та оброблення інформації. Таким чином, виписка з особового рахунку позичальника, роздруківка з автоматизованої банківської системи є належним доказом існування кредитних зобов'язань.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З викладених норм права вбачається, що кожна сторона сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлених сторонами вимог та наданих ними доказів.

Зі змісту розрахунку та виписки по рахунку, згідно якого відповідачем за період з 07.09.2006 по 28.10.2014 з 12 700 доларів США тіла кредиту погашено 3 404,90 доларів США, а тіло кредиту в розмірі 9 295,10 доларів США, з яких 917,11 доларів США є простроченою сумою станом на 26.05.2015, залишилось непогашеною відповідачем. Останній платіж нею було внесено 28.10.2014 року та загальний розмір заборгованості на час розгляду справи складає 11 120,81 доларів США. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених обставин та не надано іншого розрахунку.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що сторонами не було визначено структура платежу, якій позичальник повинен сплачувати щомісячно та позивач безпідставно зараховував попередні платежі як сплату процентів та комісії, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Відповідно до п.1.1 кредитного договору сторони встановили, що кредитні кошти надаються за умови оплати користування кредитом процентів в розмірі 1% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту та винагороди банку в розмірі 26,67 доларів США, щомісячно. Період оплати з 06 по 11 число кожного місяця. Платіж, який відповідач має вносити щомісячно для погашення заборгованості за Кредитним договором, яка складається з заборгованості по кредиту, процентів та винагороди, дорівнює 180,46 доларів США.

Відповідно до п.3.2 кредитного договору у разі порушення позичальником зобов'язань по поверненню кредиту передбачених п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 даного договору позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 2,52% на місяць які нараховуються на суму непогашеної у строк заборгованості.

Пунктом 1.2 укладеного між сторонами договору визначено, що для виконання цього договору банк відкриває позичальнику рахунок №1378 для зарахування коштів направлених для погашення заборгованості. Позичальник доручає банку проводити погашення заборгованості по даному кредитному договору в передбачені договором строки за рахунок грошових коштів розміщених на рахунку.

Пунктом 3.3. укладеного договору визначено, що кошти отримані від позичальника для погашення заборгованості за кредитним договором насамперед спрямовуються на відшкодування витрат (збитків) банку згідно п.п. 2.2.9 та 2.3.8 цього договору, далі на погашення простроченої комісії, простроченої винагороди, прострочених відсотків, простроченої заборгованості за кредитом, далі - комісії, далі - винагороди, далі - відсотків, далі - кредиту.

Згідно виписки по банківському рахунку на ім'я позичальника погашення заборгованості за вказаним кредитним договором здійснювалась періодичними платежами, частина з яких зараховувалась в рахунок погашення тіла кредиту, частина - процентів, частина - комісійної винагороди, а частина, в разі прострочення сплати відповідачем щомісячного платежу - в рахунок погашення пені.

Проте вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, яка підлягає сплаті судом першої інстанції невірно було визначено суму заборгованості яка підлягає стягненню з відповідача.

Задовольняючі позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача комісії у розмірі 320,50 доларів США суд першої інстанції не врахував, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно 1.1 договору передбачено оплату позичальником інших платежів на користь банку, а саме винагороди банку в розмірі 26,67 доларів США, щомісячно. Та відповідно до розрахунку банку вказана сума щомісячно нараховується до сплати як комісія за користування кредитом. Тобто умовами договору передбачено комісійну винагороду банку за управління кредитом, що є незаконним. Крім того, банк не зазначив, які саме послуги за вказану винагороду надавалися відповідачу як позичальнику. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленими у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за комісією задоволенню не підлягають.

Крім того,задовольняючі позовні вимоги в частині стягнення з боржника пені у розмірі 0,30 доларів США суд першої інстанції не врахував, що відповідно до наданого позивачем розрахунку пеня за невиконання зобов'язань за кредитним договором позичальнику була нарахована 28.10.2014 року, тобто під час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» яким на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів.

Проте згідно ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_3 була зареєстрована та постійно проживала у АДРЕСА_1. Згідно розпорядження Кабінету міністрів України № 1053-р від 30.10.2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» ( яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин) м. Красногорівка Мар'їнського району Донецької області, де апелянт був зареєстрований та постійно проживав, включене до цього переліку.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення пені задоволенню не підлягають.

Оскільки при розгляді справи судом першої інстанції не в повному обсязі встановлені обставини, які мають значення по справі та допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до невірних правових висновків у тих правовідносинах, що виникли між сторонами тому рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення комісії та пені.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Задовольняючі апеляційну скаргу частково, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача суму судового збору у розмірі 2 279,34 грн. за подання позовної заяви та стягнути з позивача на користь відповідача суму судового збору у розмірі 97,50 грн. за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача різницю у сплаті судового збору у розмірі 2 181,84 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2018 року в частині стягнення комісії за користування кредитом у сумі 320, 50 доларів США та пені у сумі 0,30 доларів США скасувати.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 в частині стягнення комісії за користування кредитом у сумі 320, 50 доларів США та пені у сумі 0,30 доларів США відмовити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2018 року в частині стягнення заборгованості за кредитом та розподілу судових витрат змінити, виклавши абзаци другий та третій резолютивної частини рішення у наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DOL0GK40200027 від 11 серпня 2006 року у сумі 9 295,10 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 504,83 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, а в загальній сумі 10 799 (десять тисяч сімсот дев'яносто дев'ять) доларів США 93 цента, що еквівалентно 228 202 (двісті двадцять вісім тисяч двісті дві) грн. 52 коп.»

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 2 181 грн. 84 коп.»

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

М.С.Будулуца

Г.В. Новікова

Повний текст постанови складений 19 лютого 2019 року

Суддя-доповідач В.В. Папоян