Справа № 642/2543/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2019 року Ленінський районний суд м. Харкова (діє на підставі п.3 розділу ХІІ прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 30.09.2016р.) в складі:

головуючого судді Ольховського Є.Б.

при секретарі Алімурадовій Т.Я.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-і особи: ПАТ «Альфа-Банк» , ПАТ «Дельта Банк» , про поділ спільного майна подружжя -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 у березні 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про встановлення режиму окремого проживання та поділ спільного майна подружжя (т.1 а.с.3-9), в якому з урахуванням поданих уточнень та доповнень позовної заяви (т.1 а.с.130-133,148-149,207-211, т.2 а.с.1-5, т.4 а.с.139-156) просив визнати за ним право власності на: квартиру АДРЕСА_1; телевізор «Philips», 2006 року придбання, вартістю 4800 грн.; DVD-програвач «Philips» марки DVD R3305, 2008 року придбання, вартістю 225 грн.; DVD-програвач «Philips» марки DVР 5168, 2008 року придбання, вартістю 225 грн.; вбудований в стіну кондиціонер «LG», 2006 року придбання, вартістю 2050 грн.; ліжко двоспальне, 2006 року придбання, вартістю 1750 грн.; електром'ясорубку, 2007 року придбання, вартістю 880 грн.; вмонтований в систему водопостачання водонагрівач об'ємом 80 літрів, 2007 року придбання, вартістю 1600 грн.; вбудований в кухні кухонний гарнітур, 2006 року придбання, вартістю 3000 грн.; апарат для приготування кофе «De Longhi», 2011 року придбання, вартістю 2750 грн.; вбудовану в коридорі шафу-купе (дзеркальна), 2005 року придбання, вартістю 2550 грн.; вбудовану в спальні шафу-купе, 2010 року придбання, вартістю 1950 грн.; вбудований в стіну кондиціонер «Chigo», 2010 року придбання, вартістю 3000 грн.; пральну машину 2010 року придбання, вартістю 2150 грн.; стягнути з нього на користь відповідача ОСОБА_2 компенсацію у вигляді різниці вартості майна побутового та домашнього вжитку, яке підлягає поділу, у розмірі 890 грн.; стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь вартість незаконно проданих відповідачем автомобілів марки «SKODA FABIA», 2006 року випуску, червоного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_8, та марки «FORD SCORPIO», 1985 року випуску, синього кольору, державний номерний знак НОМЕР_2, кузов № НОМЕР_3, в розмірі 170300 грн., а також стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2994,17 грн. за подання позовної заяви, у вигляді судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 121,80 грн., у вигляді судового збору за подання заяви про забезпечення доказів у розмірі 243,60 грн. та у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн., а всього судових витрат на загальну суму 13359,57 грн.

В обґрунтування позову позивач ОСОБА_1 в особі його представника адвоката ОСОБА_3 вказав, що квартира АДРЕСА_1, не належить до спільної сумісної власності колишнього подружжя та не підлягає поділу, оскільки вказана квартира хоча і була придбана 08.12.2006 року на ім'я відповідачки ОСОБА_2, але за його особисті грошові кошти, які він отримав 17.11.2004 року та 29.11.2006 року від продажу належного йому на праві особистої приватної власності нерухомого майна. Крім того, не належать до спільної сумісної власності колишнього подружжя та не підлягають поділу придбані протягом 2006-2008 років за його особисті грошові кошти речі побутового та домашнього вжитку, а саме: телевізор «Philips», DVD-програвач «Philips» марки DVD R3305, DVD-програвач «Philips» марки DVР 5168, вбудований в стіну кондиціонер «LG», ліжко двоспальне, електром'ясорубку, вмонтований в систему водопостачання водонагрівач об'ємом 80 літрів та вбудований в кухні кухонний гарнітур. Оскільки спірна квартира за вищевказаних обставин не належить до спільної сумісної власності колишнього подружжя, а є його особистою приватною власністю, а також враховуючи, що в зазначеній квартирі знаходяться речі, які є невід'ємною частиною цієї квартири, тому йому підлягає виділенню наступне майно побутового та домашнього вжитку на загальну суму 12400 грн.: апарат для приготування кофе «De Longhi», вбудована в коридорі шафа-купе (дзеркальна), вбудована в спальні шафа-купе, вбудований в стіну кондиціонер «Chigo», пральна машина. В свою чергу відповідачці ОСОБА_2 підлягає виділенню наступне майно побутового та домашнього вжитку на загальну суму 11510 грн.: телевізор «Soni» чорного кольору, телевізор «Soni» сірого кольору, мікрохвильова піч «Bosh», посудомийна машина, холодильник «LG», диван-канапе та ліжко полуторне, з виплатою їй компенсації у вигляді різниці вартості вказаного майна у розмірі 890 грн. Також, в обґрунтуванні позову позивач ОСОБА_1 вказав, що не належать до спільної сумісної власності колишнього подружжя та не підлягають поділу придбаний 30.11.2006 року автомобіль марки «SKODA FABIA», 2006 року випуску, та придбаний 28.11.2008 року автомобіль марки «FORD SCORPIO», 1985 року випуску, свідоцтва про реєстрацію яких були видані на ім'я відповідачки ОСОБА_2, оскільки вказані транспорті засоби також були придбані за його особисті грошові кошти, отримані 17.11.2004 року та 29.11.2006 року від продажу належного йому на праві особистої приватної власності нерухомого майна. Враховуючи, що відповідачка ОСОБА_2 у 2014 році, тобто під час розгляду у суді вказаної цивільної справи, незаконно та протиправно продала зазначені транспортні засоби без його дозволу за 170300 грн., які привласнила та розпорядилася ними на власний розсуд, тому вказані грошові кошти підлягають стягненню з неї на його користь.

Відповідачка ОСОБА_2 в особі її представника адвоката ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення вказаних позовних вимог позивача (т.1 а.с.111-114). Свої заперечення відповідачка ОСОБА_2 обґрунтувала тим, що позивач ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що спірна квартира АДРЕСА_1, речі побутового та домашнього вжитку, а також автомобілі марки «SKODA FABIA» та марки «FORD SCORPIO», були придбані саме за грошові кошти, які позивач отримав 17.11.2004 року та 29.11.2006 року від продажу належного позивачу на праві особистої приватної власності нерухомого майна. Крім того, відповідачка ОСОБА_2 в особі її представника адвоката ОСОБА_4 зазначила, що автомобілі марки «SKODA FABIA» їй подарував позивач ОСОБА_1 під час спільного проживання, а автомобіль марки «FORD SCORPIO» їй подарував її батько. Всі речі побутового та домашнього вжитку, які підлягають поділу, були придбані за спільні сімейні кошти та підлягають поділу за варіантом, який зазначено у її зустрічному позові

Також, відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4, не погодившись з позовними вимогами позивача, звернулися з зустрічною позовною заявою (т.1 а.с.156-160), в якій з урахуванням поданих уточнень та доповнень позовної заяви (т.1 а.с.183-188) просили здійснити поділ спільного майна, відступивши від засади рівності часток подружжя, врахувавши перебування на утриманні відповідачки двох неповнолітніх дітей, врахувавши, що отримані аліменти не достатні для їх забезпечення, та просили визнати за нею право приватної власності на 69/100 частин квартири АДРЕСА_1, виділивши їй разом із повнолітнім сином ОСОБА_5 та малолітньою донькою ОСОБА_6 житлові кімнати № 5 (10,7 кв.м.) і № 6 (16,5 кв.м.), що складає 27,2 кв.м. житлової площі, з правом користуватися допоміжними приміщеннями: кухнею площею 9,7 кв.м., вбиральнею (сполученою з ванною) площею 7,2 кв.м., коридором площею 11,0 кв.м.; визнати за позивачем ОСОБА_1 право приватної власності на 31/100 частину квартири АДРЕСА_1, виділивши йому житлову кімнату № 2 (12,1 кв.м.), що складає 12,1 кв.м. житлової площі, з правом користуватися допоміжними приміщеннями: кухнею площею 9,7 кв.м., вбиральнею (сполученою з ванною) площею 7,2 кв.м., коридором площею 11,0 кв.м.; стягнути з ОСОБА_1 на її користь 65000 грн. у якості компенсації за продані автомобілі, вказуючи, що ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді, а саме 24.05.2014 року та 19.07.2014 року продав автомобілі, які придбавались в період шлюбу, тобто тоді, коли вже фактично сім'ї не існувало, а тому згоди на їх продаж вона не давала; визнати за нею право приватної власності на предмети домашнього вжитку, а саме на: телевізор «Philips», один DVD - програвач «Philips», мікрохвильову піч «Bosh», посудомийну машину «Bosh», холодильник «LG», одну шафу-купе, диван-канапе, ліжко полуторне, електром'ясорубку, кондиціонер «Chigo», а всього на суму 20845 грн.; визнати за позивачем ОСОБА_1 право приватної власності на предмети домашнього вжитку, а саме на: два телевізори «Soni», один DVD - програвач «Philips», одну шафу-купе, пральну машину, ліжко двоспальне, апарат для приготування кофе «De Longhi», кондиціонер «LG», кухонний гарнітур, водонагрівач об'ємом 80 літрів, а всього на суму 17595 грн., та також покласти на ОСОБА_1 судові витрати по цій справі, а саме судовий збір і витрати на правову допомогу, та на плату послуг професійних оцінювачів.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідачка ОСОБА_2 в особі її представника адвоката ОСОБА_4 також вказала, що при вирішенні даного спору про поділ майна колишнього подружжя суд повинен відступити від засади рівності часток подружжя та збільшити її частку у поділі спірної квартири до 69/100 частин, оскільки позивач ОСОБА_1 не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні спільної дитини, витрачав майно на шкоду інтересам сім'ї, а також у зв'язку з тим, що з нею проживає малолітня дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка народилася від іншого чоловіка після фактично припинення з вересня 2013 року шлюбних відносин та розірвання шлюбу з позивачем, та їх спільний повнолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач ОСОБА_1 в особі її представника адвоката ОСОБА_3 заперечував проти задоволення вказаних позовних вимог відповідача у зв'язку з їх необґрунтованістю з підстав, викладених у запереченнях на зустрічний позов (т.1 а.с. 221-225, т.2 а.с.146-150) та в заяві про збільшення розміру позовних вимог в остаточній редакції від 25.01.2017 року (т.4 а.с.139-156).

26.03.2014 року за позовною заявою позивача ОСОБА_1 про встановлення режиму окремого проживання та поділ спільного майна подружжя Ленінським районним судом м. Харкова відкрито провадження № 2/642/757/14 в цивільній справі № 642/2543/14-ц (т.1 а.с.47).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 26.03.2014 року задоволено заяву позивача ОСОБА_1 від 25.03.2014 року про забезпечення позову, заборонено будь-яким особам відчуження будь-яким шляхом квартири АДРЕСА_1, та заборонено будь-яким особам проведення будь-яким шляхом виселення ОСОБА_1, який зареєстрований та фактично проживає в квартирі АДРЕСА_1, до набрання судовим рішенням законної сили (т.1 а.с.44-46,49)

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 20.06.2014 року задоволені заява та клопотання відповідача ОСОБА_2 від 24.04.2014 року про забезпечення доказів та клопотання представника позивача від 20.06.2014 року про зобов'язання Управління ДАЇ ГУМВС України в Харківській області надати інформацію про транспортні засоби, які раніше були зареєстровані за ОСОБА_1 та які були зняті з обліку в період з 31.08.2014 року по теперішній час, зобов'язання КП «ХМБТІ» надати інформацію про нерухомість, зареєстровану за ОСОБА_1 в період з 31.08.1996 року по теперішній час, зобов'язання відповідача надати до суду договору купівлі-продажу автомобілю «SKODA FABIA», 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, свідоцтва про державну реєстрацію автомобілю «SKODA FABIA», 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та зобов'язати Управління ДАІ ГУМВС України в Харківській області відомостей про транспортні засоби, зареєстровані за відповідачем на даний час (т.1 а.с.61-62,67,68,87,100).

20.06.2014 року представник позивача подав до суду заяву про виклик в судове засідання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_5 та заяву про залучення доказів, а саме: копії трудової книжки та довідки з пенсійного фонду на ім'я позивача ОСОБА_1 (т.1 а.с. 89-91).

13.08.2014 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_1 (т.1 а.с.111-114).

14.08.2014 року представник позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимог (т.1 а.с.148-149).

16.09.2014 року представник позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимог (т.1 а.с.130-133).

16.09.2014 року представник відповідача подав до суду зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя (т.1 а.с. 156-160).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 21.11.2014 року задоволено повторне клопотання представника відповідача від 21.11.2014 року про забезпечення доказів про зобов'язання Управління ДАЇ ГУМВС України в Харківській області надати інформацію про транспортні засоби, які раніше були зареєстровані за ОСОБА_1 та які були зняті з обліку в період з 31.08.2014 року по теперішній час (т.1 а.с.177-178,201).

10.12.2014 року представник позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимог (т.1 а.с.207-211, т2 а.с.1-5).

10.12.2014 року представник позивача подав до суду заперечення на зустрічний позов ОСОБА_2 про поділ спільного майна (т.1 а.с.221-225).

10.12.2014 року представник відповідача подав до суду відзив на заяви представника ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог та про роз'єднання позовних вимог (т.1 а.с.235-236).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 24.12.2014 року об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про поділ спільного майна (т.1 а.с.239, т.2 а.с.12).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 24.12.2014 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про поділ спільного майна в якості 3-х осіб: представників ПАТ «Альфабанк» та ПАТ «Дельтабанк» (т.1 а.с.240, т.2 а.с.11).

25.12.2014 року представник відповідача подав до суду заяву про забезпечення зустрічного позову (т.2 а.с.13-14).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 29.12.2014 року задоволена заява представника відповідача від 24.12.2014 року про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль ВАЗ2101, 1974 р.в., бежевий, № двигуна НОМЕР_12, № кузова НОМЕР_9, ДНЗ НОМЕР_10, свідоцтво НОМЕР_11 від 23.08.1988 року (ВРЕР № 1 ГУВМСУ), автомобіль GREAT WALL HOVER, 2005 р.в., чорний, № двигуна НОМЕР_13, № кузова НОМЕР_14, ДНЗ НОМЕР_15, свідоцтво НОМЕР_16 від 30.11.2006 року (ВРЕР № 1 ГУВМСУ) та автомобіль ВАЗ21099LI, 2004 р.в., синій, № двигуна НОМЕР_17, № кузова НОМЕР_18, ДНЗ НОМЕР_19, свідоцтво НОМЕР_20 від 10.09.2004 року (ВРЕР № 1 ГУВМСУ) (т.2 а.с.15).

11.02.2015 року представник відповідача подав до суду заяву про долучення доказів, а саме: звіту про оцінку майна, тобто речей побутового та домашнього вжитку (т.2 а.с. 40-131).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 11.02.2015 року відмовлено у задоволені клопотання представника позивача від 10.12.2014 року про роз'єднання позовних вимог про поділ нерухомого та рухомого майна у самостійні провадження (т.1 а.с.204-206, т.2 а.с.33).

04.03.2015 року представник позивача подав до суду заперечення на уточнений зустрічний позов ОСОБА_2 про поділ спільного майна (т.2 а.с.146-150).

04.03.2015 року представник позивача подав до суду заяву про долучення доказів, а саме: адвокатських запитів, відповіді Управління ДАІ, довідки ПАТ «Альфабанк» та довідки про інвалідність (т.2 а.с. 151-155).

05.03.2015 року представник відповідача подав до суду заяву про долучення доказів, а саме: звіту про оцінку нерухомого майна - квартири (т.2 а.с. 162-182).

05.03.2015 року представник відповідача подав до суду уточнений зустрічний позов про поділ спільного майна (т.2 а.с. 183-188).

05.03.2015 року представник позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимог (т.2 а.с. 189-191).

24.03.2015 року представник відповідача подав до суду письмові пояснення (т.2 а.с. 208-209).

24.03.2015 року представник позивача подав до суду заяви про долучення доказів, а саме: копії заяви ОСОБА_10, заяви ОСОБА_11, документів за рішенням суду про стягнення аліментів (т.2 а.с. 214-228).

14.04.2015 року представник позивача подав до суду уточнені заперечення на уточнений зустрічний позов ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (т.3 а.с. 1-5).

28.05.2015 року представник відповідача подав до суду письмові пояснення (т.3 а.с. 26-27).

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28.05.2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом та позовні вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом задоволені частково (т.3 а.с.46-51), а саме: позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 задоволені частково, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, в іншій частині первісного позову - відмовлено. Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 65000 грн. у якості грошової компенсації за належну їй 1/2 частину проданих ним спільних автомобілів ВАЗ 21099LI (2004), синього кольору, № двигуна НОМЕР_17, № кузова НОМЕР_18, ДНЗ НОМЕР_19, свідоцтво НОМЕР_20 від 10.09.2004 року (ВРЕР № 1 ГУМВСУ) і CHEVROLET NIVA 21230 (2004), бежевого кольору, № двигуна НОМЕР_21, № кузова НОМЕР_22, ДНЗ НОМЕР_5, свідоцтво НОМЕР_23 від 18.03.2005 року (ВРЕР № 3ГУМВСУ), стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачені судові витрати у розмірі 8600 гривень, що складаються з витрат на правову допомогу в сумі 7000 грн. та витрат на експертну оцінку 1600 грн., визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на предмети домашнього вжитку, а саме: телевізор «Philips»; DVD - програвач «Philips»; мікрохвильову піч «Bosh»; посудомийну машину «Bosh»; холодильник «LG»; шафу-купе; диван-канапе; ліжко полуторне; електром'ясорубку; кондиціонер «Chigo», визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на предмети домашнього вжитку, а саме: два телевізори «Soni»; DVD - програвач «Philips»; шафу-купе; пральну машину; ліжко двоспальне; апарат для приготування кофе «De Longhi»; кондиціонер «LG»; кухонний гарнітур; водонагрівач об'ємом 80 літрів, стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у розмірі 3410 грн., в іншій частині зустрічного позову відмовлено.

12.06.2015 року позивач подав до апеляційного суду Харківської області апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 28.05.2015 року (т.3 а.с.56-65).

12.06.2015 року позивач подав до апеляційного суду Харківської області заяви про витребування доказів та виклик свідків(т.3 а.с.69-73).

26.06.2015 року апеляційним судом Харківської області відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача (т.3 а.с.81).

23.06.2015 року відповідач подав до апеляційного суду Харківської області апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 28.05.2015 року (т.3 а.с.86-89).

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13.07.2015 року апеляційна скарга відповідача залишена без руху (т.3 а.с.91-92).

24.07.2015 року апеляційним судом Харківської області відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача (т.3 а.с.106).

11.08.2015 року представник позивача подав до апеляційного суду Харківської області заяву про забезпечення доказів (т.3 а.с.125).

30.09.2015 року представник позивача подав до апеляційного суду Харківської області заперечення на апеляційну скаргу відповідача (т.3 а.с.150-157).

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 15.10.2015 року клопотання позивача про витребування доказів задоволено (т.3 а.с.173).

15.10.2015 року представник відповідача подав до апеляційного суду Харківської області заперечення на апеляційну скаргу позивача (т.3 а.с.178-179).

05.11.2015 року представник позивача подав до апеляційного суду Харківської області додаткові пояснення (т.3 а.с.192-196).

25.11.2015 року представник позивача подав до апеляційного суду Харківської області заяву про забезпечення доказів та заяву про надання доказів(т.3 а.с.198-207).

26.11.2015 року представник позивача подав до апеляційного суду Харківської області додаткові пояснення (т.3 а.с.220-228).

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26.11.2015 року заява позивача про забезпечення доказів задоволена (т.3 а.с.229).

17.12.2015 року відповідач подав до апеляційного суду Харківської області заперечення на апеляційну скаргу позивача (т.3 а.с.241-244).

17.12.2015 року представник відповідача подав до апеляційного суду Харківської області клопотання про долучення письмових доказів (т.3 а.с.245).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 17.12.2015 року (т.3 а.с.256-264) вищевказане рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28.05.2015 року змінено. Скасовано рішення в частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про розподіл спільного майна подружжя, а саме: автомобілів марки «SKODA FABIA», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, та марки «FORD SCORPIO», 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2. Позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задоволені частково, а саме: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку розподілу спільного майна подружжя Ѕ частину вартості проданих автомобілів марки «SKODA FABIA», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, та марки «FORD SCORPIO», 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, в розмірі 85150 грн. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28.05.2015 року залишено без змін.

22.01.2016 року позивач подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення судів першої та апеляційної інстанцій (т.4 а.с.22-48).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.01.2016 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою позивача ОСОБА_1 (т.3 а.с. 271, т.4 а.с.67).

22.01.2016 року відповідач подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення судів першої та апеляційної інстанцій (т.4 а.с.2-8).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.01.2016 року касаційна скарга відповідача залишена без руху (т.4 а.с.65-66).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.01.2016 року задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення судів першої та апеляційної інстанцій (т.3 а.с. 272-273, т.4 а.с.70-71,73-74).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.03.2016 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою відповідача (т.4 а.с.82).

01.04.2016 року відповідач подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну заяву про відвід судді Кузнєцова В.О. (т.4 а.с.86-87).

27.04.2016 року позивач подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу відповідача (т.4 а.с.91-100).

10.08.2016 року позивач подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про залучення до матеріалів справи документів (т.4 а.с.103-114).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.09.2016 року у задоволенні заяви відповідача про відвід судді відмовлено (т.4 а.с.115).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.10.2016 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28.05.2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 17.12.2015 року в частині первісних позовних вимог щодо стягнення з відповідача грошових коштів за кредитними договорами залишено без змін, в іншій частині вказані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовані та справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (т.4 а.с.122-125).

25.01.2017 року представник позивача подав до Ленінського районного суду м. Харкова заяву про збільшення розміру позовних вимог (т.4 а.с.139-156).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 27.06.2017 року задоволено клопотання представника позивача про витребування від КП «ХМБТІ» інформації про нерухоме майно, зареєстроване на позивача (т.4 а.с.198).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 29.06.2017 року задоволено клопотання представника відповідача про призначення по справі товарознавчої експертизи та провадження по справі зупинено (т.4 а.с.204).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 17.11.2017 року провадження по справі відновлено (т.4 а.с.219).

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_3 заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Заперечував проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 в повному обсязі.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_4 позовні вимоги за первісним позовом не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Заявлені зустрічні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представники третіх осіб в судові засідання не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи (т.4 а.с.128,129,135,136,184,185), тому за згодою учасників процесу, а також враховуючи положення п.2 ч.3 ст.223 ЦПК України, справу було розглянуто у їх відсутність.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, доводи якими кожен з них обґрунтовував свої вимоги та заперечення, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 31.08.1996 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, про що Харківським міським відділом реєстрації актів громадянського стану було видано Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_24 (т.1 а.с.4).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 народився спільний син ОСОБА_5, про що Харківським міським відділом реєстрації актів громадянського стану було видано Свідоцтво про народження серії НОМЕР_25 (т.1 а.с.15).

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01.09.2014 року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 розірвано. Вказаним судовим рішенням встановлено, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинені у вересні 2013 року (т. 1 а.с.150, 163-164, 196-197).

27.03.2004 року, тобто за час перебування у шлюбі та спільного проживання з ОСОБА_2, позивач ОСОБА_1, на підставі договору дарування від 27.03.2004 року, посвідченого в цей же день приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кривошеїною І.М., зареєстровано в реєстрі за № 1260, набув в особисту приватну власність від свого батька ОСОБА_13 квартиру АДРЕСА_2 (т. 4 а.с.109,159).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Аналогічне правило закріплено в ч. 1 ст. 24 КоБС України (який діяв на час набуття частини спірного нерухомого майна та який втратив чинність 27.07.2010 року), де вказано про те, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Таким чином, законодавець встановлює презумпцію виникнення особистої приватної власності одного з подружжя щодо майна, набутого ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

17.11.2004 року позивач ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, посвідченого в цей же день приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В., зареєстровано в реєстрі за № 2814, продав належну йому на праві особистої приватної власності вищевказану квартиру АДРЕСА_2, за 189000 грн., що згідно з курсом НБУ станом на 17.11.2004 року становило 35000 доларів США (т. 4 а.с.110,160).

07.12.2004 року, тобто через двадцять днів, позивач ОСОБА_1, під час шлюбу та спільного проживання з ОСОБА_2, на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.2004 року, посвідченого в цей же день приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кривошеїною І.М., зареєстровано в реєстрі за № 3862, набув в особисту приватну власність житловий будинок АДРЕСА_3 за грошові кошти у розмірі 29700 грн., які належали йому особисто від продажу 17.11.2004 року вищевказаної квартири АДРЕСА_2 (т. 4 а.с.111,161).

Право власності позивача ОСОБА_1 на будинок АДРЕСА_3, було зареєстровано Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 13.12.2004 року, про що було видано витяг № 5817015 (т. 1 а.с.162).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

29.11.2006 року позивач ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, посвідченого в цей же день приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шеренковим В.О., зареєстровано в реєстрі за № 3698, продав належний йому на праві особистої приватної власності вищевказаний будинок АДРЕСА_3, за 341445 грн. (т. 4 а.с.163).

Вказані обставини та факти купівлі-продажу позивачем ОСОБА_1 нерухомо майна підтверджені листом комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за вих. № 1517/3 від 07.08.2017 року (т.4 а.с.212-213).

08.12.2006 року, тобто через дев'ять днів після продажу 29.11.2006 року вищевказаного будинку, позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2, на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2006 року, посвідченого в цей же день приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н.Ю., зареєстровано в реєстрі за № 6554, була придбана квартира АДРЕСА_1, за грошові кошти у розмірі 202000 грн., що еквівалентно 40000 доларів США грн. по курсу Нацбанку України, тобто за грошові кошти, які належали особисто позивачу ОСОБА_1, які останній отримав 17.11.2004 року від продажу квартири АДРЕСА_2, та які ним були отримані 29.11.2006 року від продажу житловий будинок АДРЕСА_3 (т.1 а.с.21, т.4 а.с.113,165).

Право власності відповідачки ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1, було зареєстровано Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 15.01.2007 року, про що було видано витяг № 13223016 (т.1 а.с.24).

Відповідно до звіту про встановлення ринкової вартості нерухомого майна - квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, ринкова вартість зазначеної квартири станом на 06.02.2015 року становить 845460 грн. (т.2 а.с. 164-173).

Факт витрачання позивачем ОСОБА_1 власних коштів у розмірі 202000 грн. на придбання 08.12.2006 року квартири АДРЕСА_1, доведений отриманням 29.11.2006 року, тобто за дев'ять днів до цього, позивачем ОСОБА_1 в особисту приватну власність грошових коштів у сумі 341445 грн. від продавця ОСОБА_17 за договором купівлі-продажу належного позивачу ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності нерухомого майна, а саме будинку АДРЕСА_3, та отриманням позивачем ОСОБА_1 17.11.2004 року в особисту приватну власність грошових коштів у сумі 189000 грн. від продавця ОСОБА_18 за договором купівлі-продажу іншого належного позивачу ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2.

Посилання представника відповідачки на те, що квартира АДРЕСА_1, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана за спільні кошти, не підтверджується зібраними у справі доказами.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пояснили суду, що квартира АДРЕСА_1, була придбана 08.12.2006 року виключно за грошові кошти, які особисто належали позивачу ОСОБА_1 від продажу ним у 2004 році належної йому на праві особистої приватної власності квартири та продажу у листопаді 2006 року належного його на праві особистої приватної власності будинку.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_1, є його особистою приватною власністю, не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу між подружжям, оскільки була придбана за особисті грошові кошти позивача ОСОБА_1.

Таким чином, позовна вимога позивача ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1, підлягає задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи спір між сторонами щодо фактичного поділу речей побутового та домашнього вжитку подружжя суд виходить з наступного.

Так, відповідно до позовних вимог позивача ОСОБА_1, зустрічних позовних вимог відповідачки ОСОБА_2 та відповідно до звіту про оцінку майна (т.2 а.с.46-131), який не оспорюється сторонами по справі, поділу між колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають 20 речей побутового та домашнього вжитку на загальну суму 38440 грн., а саме: телевізор «Soni» чорного кольору, 1999 року придбання, вартістю 730 грн.; телевізор «Soni» сірого кольору, 2000 року придбання, вартістю 1090 грн.; телевізор «Philips», 2006 року придбання, вартістю 4800 грн.; DVD-програвач «Philips» марки DVD R3305, 2008 року придбання, вартістю 225 грн.; DVD-програвач «Philips» марки DVР 5168, 2008 року придбання, вартістю 225 грн.; мікрохвильова піч «Bosh», 2010 року придбання, вартістю 1140 грн.; посудомийна машина «Bosh», 2011 року придбання, вартістю 2000 грн.; апарат для приготування кофе «De Longhi», 2011 року придбання, вартістю 2750 грн.; холодильник «LG», 2012 року придбання, вартістю 3700 грн.; вбудована в коридорі шафа-купе (дзеркальна), 2005 року придбання, вартістю 2550 грн.; вбудована в спальні шафа-купе, 2010 року придбання, вартістю 1950 грн.; вбудований в стіну кондиціонер «LG», 2006 року придбання, вартістю 2050 грн.; вбудований в стіну кондиціонер «Chigo», 2010 року придбання, вартістю 3000 грн.; диван-канапе, 2011 року придбання, вартістю 900 грн.; ліжко двоспальне, 2006 року придбання, вартістю 1750 грн.; ліжко полуторне, 2011 року придбання, вартістю 1950 грн.; пральна машина, 2010 року придбання, вартістю 2150 грн.; електром'ясорубка, 2007 року придбання, вартістю 880 грн.; вмонтований в систему водопостачання водонагрівач об'ємом 80 літрів, 2007 року придбання, вартістю 1600 грн., та вбудований в кухні кухонний гарнітур, 2006 року придбання, вартістю 3000 грн.

29.11.2006 року позивач ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, посвідченого в цей же день приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шеренковим В.О., зареєстровано в реєстрі за № 3698, продав належний йому на праві особистої приватної власності будинок АДРЕСА_3, за 341445 грн. (т. 4 а.с.163).

Після придбання 08.12.2006 року квартири АДРЕСА_1, за 202000 грн., тобто за грошові кошти, які належали особисто позивачу ОСОБА_1, отримані останнім у розмірі 341445 грн. від продажу 29.11.2006 року належного йому на праві особистої приватної власності вищевказаного будинку № 19, у позивача ОСОБА_1 залишилися особисті грошові кошти у розмірі 139445 грн.

Протягом 2006-2008 років за вказані особисті грошові кошти позивач ОСОБА_1 придбав наступні речі побутового та домашнього вжитку на загальну суму 14530 грн.: телевізор «Philips», 2006 року придбання, вартістю 4800 грн.; DVD-програвач «Philips» марки DVD R3305, 2008 року придбання, вартістю 225 грн.; DVD-програвач «Philips» марки DVР 5168, 2008 року придбання, вартістю 225 грн.; вбудований в стіну кондиціонер «LG», 2006 року придбання, вартістю 2050 грн.; ліжко двоспальне, 2006 року придбання, вартістю 1750 грн.; електром'ясорубку, 2007 року придбання, вартістю 880 грн.; вмонтований в систему водопостачання водонагрівач об'ємом 80 літрів, 2007 року придбання, вартістю 1600 грн., та вбудований в кухні кухонний гарнітур, 2006 року придбання, вартістю 3000 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що вищевказані речі побутового та домашнього вжитку на загальну суму 14530 грн., які протягом 2006-2008 років були придбані за особисті грошові кошти позивача ОСОБА_1, є його особистою приватною власністю, не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягають поділу між подружжям.

Таким чином, поділу між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 залишається наступне майно побутового та домашнього вжитку, придбане колишнім подружжям під час спільного сімейного проживання, на загальну суму 23910 грн.: телевізор «Soni» чорного кольору, 1999 року придбання, вартістю 730 грн.; телевізор «Soni» сірого кольору, 2000 року придбання, вартістю 1090 грн.; мікрохвильова піч «Bosh», 2010 року придбання, вартістю 1140 грн.; посудомийна машина «Bosh», 2011 року придбання, вартістю 2000 грн.; апарат для приготування кофе «De Longhi», 2011 року придбання, вартістю 2750 грн.; холодильник «LG», 2012 року придбання, вартістю 3700 грн.; вбудована в коридорі шафа-купе (дзеркальна), 2005 року придбання, вартістю 2550 грн.; вбудована в спальні шафа-купе, 2010 року придбання, вартістю 1950 грн.; вбудований в стіну кондиціонер «Chigo», 2010 року придбання, вартістю 3000 грн.; диван-канапе, 2011 року придбання, вартістю 900 грн.; ліжко полуторне, 2011 року придбання, вартістю 1950 грн. та пральна машина, 2010 року придбання, вартістю 2150 грн.

Враховуючи, що спірна квартира АДРЕСА_1, не належить до спільної сумісної власності колишнього подружжя, а є особистою приватною власністю позивача ОСОБА_1, а також враховуючи, що в зазначеній квартирі знаходяться речі, які є невід'ємною частиною цієї квартири, тому ОСОБА_1 підлягає виділенню наступне майно побутового та домашнього вжитку на загальну суму 12400 грн.: апарат для приготування кофе «De Longhi», 2011 року придбання, вартістю 2750 грн.; вбудована в коридорі шафа-купе (дзеркальна), 2005 року придбання, вартістю 2550 грн.; вбудована в спальні шафа-купе, 2010 року придбання, вартістю 1950 грн.; вбудований в стіну кондиціонер «Chigo», 2010 року придбання, вартістю 3000 грн. та пральна машина, 2010 року придбання, вартістю 2150 грн.

В свою чергу відповідачу ОСОБА_2 підлягає виділенню наступне майно побутового та домашнього вжитку на загальну суму 11510 грн.: телевізор «Soni» чорного кольору, 1999 року придбання, вартістю 730 грн.; телевізор «Soni» сірого кольору, 2000 року придбання, вартістю 1090 грн.; мікрохвильова піч «Bosh», 2010 року придбання, вартістю 1140 грн.; посудомийна машина «Bosh», 2011 року придбання, вартістю 2000 грн.; холодильник «LG», 2012 року придбання, вартістю 3700 грн.; диван-канапе, 2011 року придбання, вартістю 900 грн. та ліжко полуторне, 2011 року придбання, вартістю 1950 грн., з виплатою позивачем ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 компенсації у вигляді різниці вартості вказаного майна у розмірі 890 грн.

Таким чином, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на телевізор «Philips», 2006 року придбання, вартістю 4800 грн.; DVD-програвач «Philips» марки DVD R3305, 2008 року придбання, вартістю 225 грн.; DVD-програвач «Philips» марки DVР 5168, 2008 року придбання, вартістю 225 грн.; вбудований в стіну кондиціонер «LG», 2006 року придбання, вартістю 2050 грн.; ліжко двоспальне, 2006 року придбання, вартістю 1750 грн.; електром'ясорубку, 2007 року придбання, вартістю 880 грн.; вмонтований в систему водопостачання водонагрівач об'ємом 80 літрів, 2007 року придбання, вартістю 1600 грн.; вбудований в кухні кухонний гарнітур, 2006 року придбання, вартістю 3000 грн.; апарат для приготування кофе «De Longhi», 2011 року придбання, вартістю 2750 грн.; вбудовану в коридорі шафу-купе (дзеркальна), 2005 року придбання, вартістю 2550 грн.; вбудовану в спальні шафу-купе, 2010 року придбання, вартістю 1950 грн.; вбудований в стіну кондиціонер «Chigo», року 2010 придбання, вартістю 3000 грн.; пральну машину, 2010 року придбання, вартістю 2150 грн. та стягнення з нього на користь відповідача ОСОБА_2 компенсацію у вигляді різниці вартості майна побутового та домашнього вжитку, яке підлягає поділу, у розмірі 890 грн., підлягають до задоволення у повному обсязі.

Вирішуючи спір між сторонами щодо фактичного поділу транспортних засобів подружжя суд виходить з наступного.

28.11.2008 року, тобто під час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 придбала автомобіль марки "FordScorpio", 1985 року випуску, синього кольору, державний номерний знак НОМЕР_2, кузов № НОМЕР_3, про що 28.11.2008 року на її ім'я було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_26 та "SkodaFabia", 2006 року випуску, дн НОМЕР_1, свідоцтво про державну реєстрацію НОМЕР_27 від 30.11.2006 року.

Відповідно до п.2 ч.1ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини є: майно, набуте нею за час шлюбу, але на підставі договору дарування.

Судом встановлено що автомобіль "FordScorpio", 1985 року випуску, дн НОМЕР_2, був подарений зустрічному позивачу батьком ОСОБА_19 в 1998 році, що підтверджено ним особисто і його дружиною ОСОБА_20 у судовому засіданні 29.11.2018 року, а також свідком ОСОБА_21 у судовому засіданні 12.07.2018 року. Свідки пояснили що цей автомобіль ОСОБА_2 у шлюбі не придбала, ніяких спільних витрат на нього вони родиною не здійснювали. Його на товарній біржі купував її батько, відремонтував його, перефарбував з вишньового кольору на синій, а потім зареєстрував на її прізвище (подарував).

На той час (в 1998 році) цей автомобіль мав державний реєстраційний номер НОМЕР_28.

Згідно із ч.1ст.24 КоБС України в редакції 1969 року майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

ОСОБА_2 06 липня 2018 року отримано повний витяг з Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреності) за № 36895399 у нотаріуса Мороз В.М.

Даний витяг стосовно автомобіля "Ford Scorpio", 1985 року випуску, з державними номерами НОМЕР_28 та НОМЕР_2 містить записи №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 щодо видачі генеральних довіреностей на ім'я:

- ОСОБА_23 на строк з 20.07.2007 до 20.07.2010 (реєстр № 3443);

- ОСОБА_24, ОСОБА_41, ОСОБА_25 з 29.03.2008 до 29.03.2011 (реєстр № 1658);

- ОСОБА_26 на строк з 15.07.2008 до 15.07.2011 (реєстр № 3738);

- ОСОБА_27 на строк з 15.08.2008 до 15.08.2011 (реєстр № 4385);

- ОСОБА_25, ОСОБА_28, ОСОБА_29на строк з 08.05.2009 до 08.05.2012 (реєстр № 730);

- ОСОБА_21 на строк з 27.04.2010 до 27.04.2013 (реєстр № 565);

- ОСОБА_30, ОСОБА_31 на строк з 25.02.2011 до

25.2.2016(реєстр № 872);

- ОСОБА_32, ОСОБА_33 на строк з 05.10.2013 до

05.10.2033 (реєстр № 4040).

Ніяких грошей згідно до пояснень свідків від цих осіб ОСОБА_2 не отримувала, хоча в числі повноважень представників зазначено "одержати належні мені від продажу гроші" . За наявними у справі документами автомобіль "FordScorpio" знаходиться у власності ОСОБА_33, яка мешкає: АДРЕСА_4, за свідченнями свідків - від якої ОСОБА_2 ніякого зустрічного еквівалента у вигляді грошей у розмірі 18 300,00 грн., як це зазначено у довідці-рахунку ВІА № 579438 станом на 15.08.2014 року, не отримувала.

Поясненнями свідків встановлено що автомобіль "SkodaFabia", 2006 року випуску, дн НОМЕР_1, свідоцтво про державну реєстрацію НОМЕР_27 від 30.11.2006 року, був подарений ОСОБА_2 чоловіком - ОСОБА_1, а тому оформлений на її ім'я, так як до цього чисельні сімейні автомобілі, що придбавалися, оформлювалися тільки на ОСОБА_1

Відповідно до п.2 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини є: майно, набуте нею за час шлюбу, але на підставі договору дарування.

Отже, автомобілі "SkodaFabia" і "FordScorpio" поділу у даному випадку не підлягають.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч положень вказаної норми цивільного процесуального права відповідачка ОСОБА_2 в особі її представника адвоката ОСОБА_4 вказаних фактів, що спірна квартира, речі побутового та домашнього вжитку, право особистої приватної власності на які просить визнати позивач ОСОБА_1, оскільки вони були придбані хоча і під час спільного проживання, але за особисті грошові кошти позивача ОСОБА_1, які належали останньому особисто від продажу власного нерухомого майна, належними, допустимими і достатніми доказами не спростувала.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до. п. 24 вищевказаної постанови Пленуму не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, які були особистою власністю кожного з них.

За правилами ч.3 ст.368, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

У постанові від 10.09.2018 року по справі № 428/12307/16-ц, провадження № 61-27129св18, Верховний Суд, застосовуючи до аналогічних спірних правовідносин норми права, а саме норми статті 60 та п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного Кодексу України, зазначив, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_2, то суд вважає його частково не обґрунтованим з наступних підстав.

Відповідачка ОСОБА_2 просить суд в порядку розподілу спільного майна подружжя, збільшити її частку при поділі спільної квартири та визнати за нею право приватної власності на 69/100 частин квартири АДРЕСА_1, виділивши їй разом із повнолітнім сином ОСОБА_5 та малолітньою донькою ОСОБА_6 житлові кімнати № 5 (10,7 кв.м.) і № 6 (16,5 кв.м.), що складає 27,2 кв.м. житлової площі, з правом користуватися допоміжними приміщеннями: кухнею площею 9,7 кв.м., вбиральнею (сполученою з ванною) площею 7,2 кв.м., коридором площею 11,0 кв.м., а за позивачем ОСОБА_1 визнати право приватної власності на 31/100 частину квартири АДРЕСА_1, виділивши йому житлову кімнату № 2 (12,1 кв.м.), що складає 12,1 кв.м. житлової площі, з правом користуватися допоміжними приміщеннями: кухнею площею 9,7 кв.м., вбиральнею (сполученою з ванною) площею 7,2 кв.м., коридором площею 11,0 кв.м.

Вказану позовну вимогу відповідачка ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що на її утриманні знаходиться повнолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с16), та малолітня донька від іншого браку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.195), а розмір аліментів, які вона одержує на утримання сина ОСОБА_5, недостатньо для забезпечення його фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 2 статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч положень вказаної норми цивільного процесуального права відповідачка ОСОБА_2 в особі її представника адвоката ОСОБА_4 фактів домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про збільшення частки майна ОСОБА_2 не довела, шлюбного договору з цього питання не надала, як не надала жодного доказу того, що позивач ОСОБА_1 не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні сина, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Доводи відповідачки ОСОБА_2 про те, що позивач ОСОБА_1 під час спільного проживання з нею 27.11.2012 року був вироком Ленінським районним судом м. Харкова засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України до чотирьох років позбавлення волі (т.1 а.с.118-120), у зв'язку з чим вимушений був при цьому відшкодувати збитки потерпілим, сплатити витрати на проведення експертизи та оплатити послуги адвоката, для чого продав автомобіль, не є та не може бути доказом того, що позивач ОСОБА_1 витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім'ї, а тому не може бути визнаним судом як підстава для збільшення частки відповідача в спільному майні подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Всупереч положень ст. 81 ЦПК України, відповідачка ОСОБА_2 в особі її представника адвоката ОСОБА_4 в суді не довела та жодним доказом не підтвердила, що повнолітній син ОСОБА_5, якому виповнилося 22 роки, проживає разом з нею та є непрацездатною особою, а також, що розмір аліментів, які він одержує, недостатньо для забезпечення його фізичного, духовного розвитку або лікування.

Крім того, відповідно до постанови заступника начальника Ленінського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції Бережного О.В. від 21.05.2015 року, виконавче провадження № 46647522 з примусового виконання виконавчого листа № 642/8388/14ц, виданого 17.02.2015 року Ленінським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_5, закінчено у зв'язку з виконанням рішення суду в повному обсязі та відсутності заборгованості по сплаті аліментів (т.3 а.с.161).

Проживання разом з відповідачкою ОСОБА_2 малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка народилася у відповідачки після фактичного припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу з позивачем ОСОБА_1 від іншого чоловіка, не приймається судом до уваги, оскільки позивач ОСОБА_1 не є батьком вказаної малолітньої дитини та не сплачує на неї аліментів.

Положення ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України не можна розуміти таким чином, що сама наявність дітей, залишених з одним із подружжя, є підставою для збільшення його частки.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що вимоги відповідачки ОСОБА_2 по зустрічному позову в частині збільшити її частку при поділі спільної квартири та визнати за нею право приватної власності на 69/100 частин квартири є не обґрунтовані, оскільки суду не надано будь-яких доказів, що позивач ОСОБА_1 не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні сина, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, а також доказів того, що разом з нею проживають діти, або що повнолітній син ОСОБА_5 є непрацездатним та розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Також, всупереч положень ст. 81 ЦПК України, відповідачка ОСОБА_2 в особі її представника адвоката ОСОБА_4 в суді не довела та жодним доказом не підтвердила, що площа приміщень, які відповідачка просить виділити їй у приватну власність, становить 69/100 частин, а площа приміщень, які відповідачка просить виділити позивачу у приватну власність, становить 31/100 частин від загальної площі спірної квартири.

При цьому суд, не маючи спеціальних познань у галузі будівельно-технічних питань, позбавлений самостійно перевірити та визначити розмір часток кожного з подружжя у відповідності до позовних вимог відповідачки ОСОБА_2, оскільки належних та припустимих доказів цього у вигляді відповідного експертного дослідження, суду не надано. Рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Частиною 2 статті 364 ЦК України встановлено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідачкою ОСОБА_2 в особі її представника адвоката ОСОБА_4 в суді не доведена та жодним доказом не підтверджена можливість згідно із законом виділити в натурі частки, зазначені у позовній заяві ОСОБА_2, з виділенням їй 69/100, а позивачу ОСОБА_1 31/100 частку квартири.

Квартира є специфічний об'єкт нерухомості, і відрізняється від домоволодіння. Головною особливістю є неможливість обладнання у квартирі окремого входу в виділене житлове приміщення. Оскільки виділ в натурі неможливий, тому питання розмежування може бути вирішене шляхом встановлення порядку користування квартирою. При цьому житлова площа буде поділена між співвласниками, а такі місця, як ванна, туалет, кухня, коридор і передпокій залишаться у спільній власності. Це потрібно для того, щоб кожен співвласник нерухомого майна, міг володіти і розпоряджатися своєю власністю, не порушуючи прав інших власників.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, відповідачка ОСОБА_2 з позовними вимогами про встановлення порядку користування квартирою до суду не зверталася.

З урахуванням висновку суду про задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 щодо визнання за ним права власності на спірну квартиру, суд відмовляє у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 в частині визнання за нею права особистої приватної власності на 69/100 частин вказаного нерухомого майна.

Щодо поділу між сторонами предметів домашнього та побутового вжитку за варіантом, який зазначений в зустрічному позові відповідачки ОСОБА_2, суд виходить з наступного.

Так, відповідачка ОСОБА_2 просить суд в порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за нею право приватної власності на предмети домашнього вжитку, а саме на: телевізор «Philips»; один DVD - програвач «Philips»; мікрохвильову піч «Bosh»; посудомийну машину «Bosh»; холодильник «LG»; одну шафу-купе; диван-канапе; ліжко полуторне; електром'ясорубку; кондиціонер «Chigo», а всього на суму 20845 грн.; а за позивачем ОСОБА_1 визнати право приватної власності на предмети домашнього вжитку, а саме на: два телевізори «Soni»; один DVD - програвач «Philips»; одну шафу-купе; пральну машину; ліжко двоспальне; апарат для приготування кофе «De Longhi»; кондиціонер «LG»; кухонний гарнітур; водонагрівач об'ємом 80 літрів, а всього на суму 17595 грн..

При цьому, вказані позові вимоги відповідачки ОСОБА_2 є не конкретними та не містять даних про те, який саме DVD-програвач «Philips» вона просить суд залишити їй, а який DVD-програвач «Philips» вона просить суд залишити позивачу ОСОБА_1, оскільки відповідно до звіту про оцінку майна два DVD-програвача «Philips» мають марку один «DVР 5168», а другий «DVD R3305». Аналогічним чином, позові вимоги не містять даних про те, яку саме шафу-купе відповідачка ОСОБА_2 просить суд залишити їй, а яку шафу-купе вона просить суд залишити позивачу ОСОБА_1, оскільки відповідно до звіту про оцінку майна мається в наявності одна вбудована в коридорі шафа-купе (дзеркальна), 2005 року виготовлення, вартістю 2550 грн., та друга вбудована в спальні шафа-купе 2010 року виготовлення, вартістю 1950 грн.

Водночас, позові вимоги відповідачки ОСОБА_2 містять вимогу про визнання за нею права власності на вищевказане майно на загальну суму 20845 грн., а за позивачем ОСОБА_1 на загальну суму 17595 грн.. Однак, з урахуванням звіту про оцінку майна, вартість майна, право власності на яке відповідачка ОСОБА_2 просить визнати за нею, становить 20545 грн., а вартість майна, право власності на яке вона просить визнати за позивачем ОСОБА_1, становить 17895 грн.. При цьому, відповідачка ОСОБА_2 взагалі не ставить перед судом вимогу про компенсацію позивачу ОСОБА_1 різниці у вартості розподіленого за її варіантом вказаного майна.

Позові вимоги ОСОБА_2 про розподіл зазначеного майна заявлені нею також без врахування того, що окреме майно, яке є невід'ємною частиною спірної квартири, та яке підлягає виділенню одному з колишнього подружжя, знаходиться в кімнаті, яка за позовними вимогами відповідачки ОСОБА_2 підлягає виділенню іншому колишнього подружжя.

Так, відповідачка ОСОБА_2 просить суд визнати за нею право власності на кондиціонер «LG», який вбудований в стіну в житловій кімнаті № 2, тобто в кімнаті, яку вона просить виділити позивачу ОСОБА_1 В той же час, відповідачка ОСОБА_2 просить суд визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на кондиціонер «Chigo», який вбудований в стіну в житловій кімнаті № 6, тобто в кімнаті, яку відповідачка ОСОБА_2 просить виділити їй разом із повнолітнім сином ОСОБА_5 та малолітньою донькою ОСОБА_6

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що вимоги відповідачки ОСОБА_2 по зустрічному позову в частині визнання за нею право приватної власності на предмети домашнього вжитку підлягаю задоволенню частково, а саме відповідачу ОСОБА_2 підлягає виділенню наступне майно побутового та домашнього вжитку на загальну суму 11510 грн.: телевізор «Soni» чорного кольору, 1999 року придбання, вартістю 730 грн.; телевізор «Soni» сірого кольору, 2000 року придбання, вартістю 1090 грн.; мікрохвильова піч «Bosh», 2010 року придбання, вартістю 1140 грн.; посудомийна машина «Bosh», 2011 року придбання, вартістю 2000 грн.; холодильник «LG», 2012 року придбання, вартістю 3700 грн.; диван-канапе, 2011 року придбання, вартістю 900 грн. та ліжко полуторне, 2011 року придбання, вартістю 1950 грн., з виплатою позивачем ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 компенсації у вигляді різниці вартості вказаного майна у розмірі 890 грн.

Щодо вирішення позовних вимог відповідачки ОСОБА_2 в частині стягнення з позивача ОСОБА_1 грошових коштів за продані автомобілі, то суд приходить до наступних висновків.

Так, відповідачка ОСОБА_2 просить суд в порядку розподілу спільного майна подружжя стягнути з позивача ОСОБА_1 на її користь 65000 грн. у якості компенсації за продані автомобілі.

В судовому засіданні встановлені та підтверджується матеріалами справи наступні правовідносини між сторонами з цього питання.

Відповідно до довіреності від 04.04.2007 року, реєстраційний номер 765, бланк серії ВЕК № 882613, посвідченої приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Шеренковим В.О., позивач ОСОБА_1 з 04.04.2007 року уповноважив ОСОБА_10 експлуатувати та розпоряджатися належним йому на праві приватної власності автомобілем марки «CHEVROLET NIVA 21230», 2004 року випуску, ДНЗ НОМЕР_5 (т.3 а.с. 210).

В подальшому ОСОБА_10, як новий власник вказаного автомобілю на підставі вищевказаної довіреності від імені позивача ОСОБА_1 від 04.04.2017 року, оформив 07.11.2008 року нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Котляровою О.М. довіреність (передовіра), реєстраційний номер 6403, бланк серії ВМА № 060156, якою уповноважив керувати вказаним транспортним засобом ОСОБА_39 (т.3 а.с. 211).

Вказані обставини та факти підтверджується скороченим витягом з Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреності) № 30026901 від 13.11.2015 року, скороченим витягом з Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреності) № 30026961 від 13.11.2015 року та повним витягом з Єдиного реєстру довіреностей (на запитом особи, щодо якої вчинено нотаріальну дію) № 30027941 від 13.11.2015 року (т.3 а.с. 212-214).

24.05.2014 року, згідно заяви № 40267294 про зняття з обліку для реєстрації, та 19.07.2014 року, згідно заяви № 44917496 про вторинну реєстрацію ТЗ, придбаного в торгівельній організації, ОСОБА_10, на підставі вищевказаної нотаріально посвідченої довіреності, виданої позивачем ОСОБА_1, зняв автомобіль марки «CHEVROLET NIVA 21230», 2004 року випуску, ДНЗ НОМЕР_5, з обліку (т.2 а.с.133,136) та на підставі довідки-рахунку від 19.07.2014 року зареєстрував вказаний транспортний засіб на своє ім'я (т. 2 а.с. 137).

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_10 від 23.03.2015 року (том 3 а.с. 209), ОСОБА_10 є власником автомобілю марки «CHEVROLET NIVA 21230», 2004 року випуску, ДНЗ НОМЕР_29 (колишній реєстраційний номер НОМЕР_5), який він 04.04.2007 року придбав у ОСОБА_1 за особисті грошові кошти, у зв'язку з чим приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Шеренковим В.О. була посвідчена довіреність за реєстровим № 765. Вказаною заявою ОСОБА_10 також підтвердив, що розрахунок за вищевказаний транспортний засіб був проведений з ОСОБА_1 у повному обсязі 04.04.2007 року та з цієї дати він є фактичним власником вищевказаного транспортного засобу. У зв'язку з сімейними обставинами він не встиг перереєструвати даний транспортний засіб на своє ім'я до закінчення строку дії вищевказаної довіреності, у зв'язку з чим 23.05.2014 року приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Кривошеїною І.М. була посвідчена нова довіреність за реєстровим № 1030. Протягом травня-липня 2014 року ним були в установленому порядку проведені відповідні дії для перереєстрації вищевказаного легкового автомобілю в органах ДАЇ та його ім'я та отримано 19.07.2014 року свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Протягом періоду з 04.04.2007 року по теперішній час жодних претензій з боку ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_2 (ОСОБА_2) відносно вказаного легкового автомобілю до нього не надходило.

Відповідно до довіреності від 03.11.2007 року, реєстраційний номер 5280, бланк серії ВЕХ № 571291, посвідченої приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Кривошеїною І.М., позивач ОСОБА_1 з 03.11.2007 року уповноважив ОСОБА_11 користуватися, експлуатувати, керувати та розпоряджатися належним йому на праві приватної власності автомобілем марки «ВАЗ-21099LI», 2004 року випуску, ДНЗ НОМЕР_19 (т.3 а.с. 216).

Вказані обставини та факти підтверджується скороченим витягом з Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреності) № 30026842 від 13.11.2015 року та повним витягом з Єдиного реєстру довіреностей (на запитом особи, щодо якої вчинено нотаріальну дію) № 30028028 від 13.11.2015 року (т.3 а.с. 217,218).

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_11 від 04.04.2015 року (том 3 а.с. 215), 03.11.2007 року ОСОБА_11 придбав у ОСОБА_1 за особисті грошові кошти автомобіль марки «ВАЗ-21099LI», 2004 року випуску, ДНЗ НОМЕР_19, у зв'язку з чим приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Кривошеїною І.М. була посвідчена довіреність за реєстровим № 5280. Вказаною заявою ОСОБА_11 підтвердив, що розрахунок за вищевказаний транспортний засіб був проведений з ОСОБА_1 у повному обсязі 03.11.2007 року. Протягом періоду з 03.11.2007 року по теперішній час жодних претензій з боку ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_2(ОСОБА_2) відносно вказаного легкового автомобілю до нього не надходило (т.3 а.с. 215).

Вищевказані документи, як докази, свідчать про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог відповідача ОСОБА_2 у частині стягнення з позивача ОСОБА_1 на її користь 65000 грн. у якості грошової компенсації за належну їй Ѕ частину проданих ним спільних автомобілів марки «ВАЗ-21099LI», 2004 року випуску, ДНЗ НОМЕР_19, та марки «CHEVROLET NIVA 21230», 2004 року випуску, ДНЗ НОМЕР_5.

Довіреності позивача ОСОБА_1 від 04.04.2007 року та від 03.11.2007 року, на підставі яких він фактично продав вищевказані транспорті засоби у 2007 році ОСОБА_10 та ОСОБА_11, протягом їх дії не скасовувалися. Питання про визнання довіреностей недійсними в судовому порядку відповідачем ОСОБА_2 не ініціювалося, будь-яких судових рішень з цього питання або доказів про звернення до правоохоронних органів щодо недійсності чи підробки вказаних довіреностей відповідачем до суду не надано.

Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсності, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Виникнення права власності безпосередньо регулюють всього дві норми: стаття 655 ЦК України, згідно з якою за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму; та ст.334 ч.1 ЦК України, відповідно до якої право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, для визнання права власності на автомобіль достатньо довести факт сплати грошей покупцем і передачі автомобілю продавцем. Всі ж наявні у ЦК застереження щодо моменту виникнення права власності в інших випадках стосуються тільки договорів, що потребують нотаріального посвідчення та об'єктів нерухомості (наприклад, ст. 182 ЦК України, однак автомобілі згідно ст.181 ч.2 ЦК України є речами рухомими і до нерухомості не віднесені).

Частиною статті 640 ЦК України встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

З цього випливає, що визнання права власності неможливе, оскільки внаслідок не вчинення певної дії (а саме зняття з реєстрації) договір купівлі-продажу, як підстава виникнення права власності, є не недійсним, а не укладеним.

Водночас, частина 2 ст. 640 ЦК України прямо вказує, що така дія повинна бути передбачена цивільним законодавством.

При цьому під цивільним законодавством розуміється система нормативних актів, які містять цивільно-правові норми, які визначають майнові та особисті немайнові відносини, врегульовані нормами цивільного права між майнова відокремленими, юридично рівними учасниками, що є носіями суб'єктивних цивільних прав та обов'язків.

Державна реєстрація транспортних засобів не є державною реєстрацією прав власності на транспортний засіб у законодавчому розумінні цього поняття і не впливає на момент переходу права власності на транспортний засіб.

Враховуючи те, що метою реєстрації транспортних засобів органами МВС є контроль за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів встановленим в Україні вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням вимог законодавства, що визначає порядок сплати податків, внесення інших обов'язкових платежів, використання транспортних засобів в умовах воєнного та надзвичайного стану, а також для забезпечення їх обліку та запобігання протиправним діям щодо них, вважаю, що перехід права власності на автомобіль за договором купівлі-продажу відбувається у момент передачі автомобіля, а не з моменту його перереєстрації на нового власника в відповідних органах МВС.

Наведене свідчить про те, що перереєстрація новими власниками вищевказаних транспортних засобів у 2014 році в органах МВС, відповідно до діючого законодавства України, є адміністративною процедурою, яка жодним чином не впливає на момент переходу права власності на дані транспортні засоби від ОСОБА_1 до нових власників, що відбулося у 2007 році.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленим факти продажу позивачем ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_2 у 2007 році автомобілів марки «ВАЗ 21099L1» та «СНEVROLET NIVA 21230», а також отримання вказаним подружжям від покупців ОСОБА_11 та ОСОБА_10 03.11.2007 року та 04.04.2007 року, відповідно, грошових коштів від продажу цих транспортних засобів, тому позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 про стягнення з позивача ОСОБА_1 на її користь 65000 грн. у якості компенсації за продані автомобілі є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.10.2016 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28.05.2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 17.12.2015 року в частині первісних позовних вимог щодо стягнення з відповідача грошових коштів за кредитними договорами залишено без змін, в іншій частині вказані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовані та справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (т.4 а.с.122-125).

Скасовуючи вказані рішення судів першої та апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 26.10.2016 року зазначив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на нас розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Натомість, вирішуючи спір щодо поділу між сторонами об'єктів рухомого майна, суд першої інстанції не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення, для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, зокрема, не перевірив належним чином розміру вартості спірних автомобілів в момент їх відчуження, зокрема, зазначаючи про те, що між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу автомобілів марки «SKODA FABIA», 2006 року випуску, червоного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1, та марки «FORD SCORPIO», 1985 року випуску, синього кольору, державний номерний знак НОМЕР_2, визнав за кожним із подружжя по Ѕ частині автомобілів, залишивши поза увагою, що вказані автомобілі відчужені та зняті з реєстраційного обліку. Разом з цим, судом першої інстанції не було перевірено належним чином підстав набуття у власність спірних об'єктів рухомого майна та порядку їх відчуження, що є важливим для їх поділу. Здійснюючи поділ речей побутового вжитку, суд першої інстанції у судовому рішенні не зазначив ринкової вартості цих речей, що має визначене значення для визначення різниці у розмірі компенсації за дане майно, не з'ясував чи є серед цих речей такі, що є невід'ємною частиною спірної квартири. Переглядаючи рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку, апеляційний суд не звернув належної уваги на те, що судом першої інстанції не визначено належним чином розміру компенсації вартості майна подружжя, яка підлягає стягненню з кожного з них за кожний вид такого майна.

Частиною 4 статті 338 ЦПК України встановлено, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

За таких обставин, суд доходить висновку, що у зв'язку з частковим задоволенням позову ОСОБА_1, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідачку ОСОБА_2

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 82, 141, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст. 364 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 61, 63, 68, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 ( ін. НОМЕР_6) , право власності на:

квартиру АДРЕСА_1;

телевізор «Philips», 2006 року придбання, вартістю 4800 грн.;

DVD-програвач «Philips» марки DVD R3305, 2008 року придбання, вартістю 225 грн.;

DVD-програвач «Philips» марки DVР 5168, 2008 року придбання, вартістю 225 грн.;

вбудований в стіну кондиціонер «LG», 2006 року придбання, вартістю 2050 грн.;

ліжко двоспальне, 2006 року придбання, вартістю 1750 грн.;

електром'ясорубку, 2007 року придбання, вартістю 880 грн.;

вмонтований в систему водопостачання водонагрівач об'ємом 80 літрів, 2007 року придбання, вартістю 1600 грн.;

вбудований в кухні кухонний гарнітур, 2006 року придбання, вартістю 3000 грн.;

апарат для приготування кофе «De Longhi», 2011 року придбання, вартістю 2750 грн.;

вбудовану в коридорі шафу-купе (дзеркальна), 2005 року придбання, вартістю 2550 грн.;

вбудовану в спальні шафу-купе, 2010 року придбання, вартістю 1950 грн.;

вбудований в стіну кондиціонер «Chigo», року придбання, вартістю 2010 3000 грн.;

пральну машину, 2010 року придбання, вартістю 2150 грн..

Стягнути з ОСОБА_1 ( ін. НОМЕР_6) на користь ОСОБА_2 ( ін. НОМЕР_7), компенсацію у вигляді різниці вартості майна побутового та домашнього вжитку, яке підлягає поділу, у розмірі 890 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ін. НОМЕР_7) на користь ОСОБА_1 ( ін. НОМЕР_30) судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2994,17 грн. за подання позовної заяви, у вигляді судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 121,80 грн., у вигляді судового збору за подання заяви про забезпечення доказів у розмірі 243,60 грн. та у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн., а всього судових витрат на загальну суму 13359,57 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_7) право власності на:

телевізор «Soni» чорного кольору, 1999 року придбання, вартістю 730 грн.;

телевізор «Soni» сірого кольору, 2000 року придбання, вартістю 1090 грн.;

мікрохвильова піч «Bosh», 2010 року придбання, вартістю 1140 грн.;

посудомийна машина «Bosh», 2011 року придбання, вартістю 2000 грн.;

холодильник «LG», 2012 року придбання, вартістю 3700 грн.;

диван-канапе, 2011 року придбання, вартістю 900 грн.;

ліжко полуторне, 2011 року придбання, вартістю 1950 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області через Ленінський районний суд м. Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня його проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно до ч. 11 ст. 272 ЦПК України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Дата складання повного тексту судового рішення - 11.02.19р.

Суддя - Є.Б. Ольховський