Справа 482/2288/18
Провадження № 22-ц/812/1495/19 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю: прокурора - Цвікілевич Н.В., відповідача - ОСОБА_1 , його представника - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області, ухваленого 19 червня 2019 року під головуванням судді Демінської О.І. о 09 год. 51 хв. в приміщенні того ж суду по справі за позовом Заступника керівника Вознесенської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних позовних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Димівська сільська рада Новоодеського району Миколаївської області, про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки у розпорядження держави,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2018 року заступник керівника Вознесенської місцевої прокуратури звернувся в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі - ГУ Держгеокадастру) із позовом до ОСОБА_1 про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки у розпорядження держави.

Прокурор зазначав, що 21 грудня 2012 року розпорядженням № 819-р Новоодеської районної державної адміністрації Миколаївської області відповідачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки орієнтовною площею 8 га пасовищ для сінокосіння та випасання худоби із земель сільськогосподарського призначення державної власності не переданих у власність або не наданих у користування, в межах території Димівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області.

Наказом ГУ Держземагенства від 23 лютого 2015 року № 11101-СГ затверджено проект землеустрою та передано ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку площею 8,4037 га пасовищ для сінокосіння та випасання худоби в межах території Димівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, з кадастровим номером :03:000:0001.

На підставі вказаного наказу 13 серпня 2015 року між ГУ Держгеокадастру та ОСОБА_1 укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, строком на 10 років, який зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2 вересня 2015 року за № 11055650.

Однак, за результатами перевірки стану використання спірної земельної ділянки у 2017 - 2018 роках виявлено, що відповідачем оброблялася земельна ділянка та на ній вирощувалися зернові та технічні культури, у зв`язку із чим до ОСОБА_1 було застосовано адміністративне стягнення.

30 травня 2017 року державним інспектором ГУ Держгеокадастру винесено припис щодо усунення відповідачем порушення земельного законодавства під час використання спірної земельної ділянки.

Внаслідок використання земельної ділянки не за цільовим призначенням у 2017 році державі завдано шкоду у розмірі 3434,29 грн., яка правопорушником сплачена 01 червня 2017 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 , будучи обізнаним з вимогами щодо необхідності приведення стану використання земельної ділянки за цільовим призначенням, умисно та протягом тривалого часу ухиляється від виконання умов договору в частині використання земельної ділянки відповідно до цільового призначення та продовжує використовувати її фактично для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, чим порушує вимоги земельного законодавства, прокурор просив суд розірвати достроково спірний договір оренди землі та зобов`язати відповідача повернути спірну земельну ділянку у розпорядження держави в особі ГУ Держгеокадастру.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 19 червня 2019 року позов задоволено. Постановлено розірвати достроково договір оренди землі від 13 серпня 2015 року, укладений між ГУ Держгеокадастру та ОСОБА_1 , який зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 вересня 2015 року за № 11055650; зобов`язано ОСОБА_1 повернути земельну ділянку кадастровий номер :03:000:0001, площею 8,4037 га, нормативною грошовою оцінкою 52471,51грн., яка знаходиться на території Димівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, у розпорядження держави в особі ГУ Держгеокадастру. Крім того, суд розподілив судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем було самостійно змінено вид використання земельної ділянки, у зв`язку із чим, використовуючи земельну ділянку для вирощування ярого ячменя та соняшника, відповідач допустив невідповідність її цільового призначення та порушив умови договору оренди земельної ділянки. А відповідач не спростував факту нецільового використання спірної земельної ділянки, а саме того, що земельна ділянка використовувалась для вирощування сільськогосподарських культур.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд незаконно відхилив його твердження щодо безпідставності позову, оскільки всі заходи, вчинені ним були направлені лише на боротьбу із карантинними бур`янами та на поліпшення родючості ґрунтів спірної земельної ділянки, цільове призначення якої не змінювалось.

На вказану апеляційну скаргу прокурор подав відзив, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що доводи апеляційної скарги необґрунтовані та не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки судом надана належна оцінка поданим сторонами доказам.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду в повній мірі відповідає.

Так, відносини найму (оренди) врегульовані главою 58 Цивільного кодексу України.

В той же час, частина 2 ст. 759 ЦК України відсилає до інших законів, якими можуть бути встановлені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Зокрема ч. 8 ст. 93 ЗК України передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України «Про оренду землі» № 161 XIV від 06.10.1998 р., далі Закон №161 XIV)

Згідно із положеннями ст. 15 цього ж Закону істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки.

Статтею 35 Закону України «Про охорону земель» передбачено, що власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов`язані: дотримуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства України; забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 37 цього ж закону власники та землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок зобов`язані здійснювати заходи щодо охорони родючості ґрунтів, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України.

Використання земельних ділянок способами, що призводять до погіршення їх якості, забороняється.

На землях сільськогосподарського призначення може бути обмежена діяльність щодо: вирощування певних сільськогосподарських культур, застосування окремих технологій їх вирощування або проведення окремих агротехнічних операцій; розорювання сіножатей, пасовищ.

В силу ч. 1 ст. 24 Закону №161 XIV орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди.

Орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі (ч. 1 ст. 25 Закону №161 XIV).

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону №161 XIV орендар земельної ділянки зобов`язаний виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки це використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (ст. 19 ЗК України).

Відповідно до п.п. 1.2, 1.4 Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 р. № 548, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01 листопада 2010 р. за № 1011/18306 (далі - Класифікація), код та цільове призначення земель застосовуються для забезпечення обліку земельних ділянок за видами цільового призначення у державному земельному кадастрі. КВЦПЗ визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів.

Частиною 5 ст. 20 ЗК України передбачено, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення зокрема, належать сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до положень ст. 34 ЗК України, громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища.

Системний аналіз положень вищевказаних норм дозволяє дійти висновку, що земельні ділянки, віднесені до однієї і тієї ж категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності тощо, та визначені у Класифікації.

Підстави та умови розірвання договору регулюється наступними нормами законодавства.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з п. «ґ» ч.1 ст. 141, ст. 143 Земельного кодексу України підставою припинення права користування земельною ділянкою є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням. Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

За положеннями ст. 31 Закону №161 XIV договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Як передбачено ч. 1 ст. 32 Закону №161 XIV, на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що розпорядженням Новоодеської районної державної адміністрації Миколаївської області від 21 грудня 2012 року №819-р ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки орієнтовною площею 8 га пасовищ для сінокосіння та випасання худоби із земель сільськогосподарського призначення із земель державної власності не переданих у власність або не наданих у користування, в межах території Димівської сільської ради Новоодеського району (а.с. 13).

Наказом ГУ Держземагенства в області від 23 лютого 2015 року №11101-СГ затверджено проект землеустрою та передано ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку кадастровий номер :03:000:0001 площею 8,4037 га пасовищ для сінокосіння та випасання худоби в межах території Димівської сільської ради Новоодеського району (а.с.14).

13 серпня 2015 року на підставі зазначеного вище наказу між ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки (надалі - Договір) кадастровий номер :03:000:0001 загальною площею 8,4037 га пасовищ строком на 10 років для сінокосіння та випасання худоби, який зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 вересня 2015 за №11055650 (а.с.15, 21).

Пунктом 16 Договору передбачені умови збереження стану об`єкта оренди: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил. (п.16).

Відповідно до п.17 Договору передача земельної ділянки в оренду здійснюється із розробленням проекту її відведення.

Згідно з вихідною земельно-кадастровою інформацією, проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах оренди ОСОБА_1 для сінокосіння та випасання худоби із земель державної власності не переданих у власність чи користування в межах Димівської сільської ради Новоодеського району запроектована до відведення земельна ділянка відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель ділянка віднесена до земель для сінокосіння та випасання худоби (секція А 01.08), категорія земель - землі сільськогосподарського призначення. Землекористувача ознайомлено зі своїми правам та обов`язками щодо використання земельної ділянки.

Орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди (п. 27).

Пунктом 30 Договору передбачено, що орендар зобов`язаний виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі.

Підставою припинення договору шляхом розірвання є зокрема, невиконання однією з сторін обов`язків, передбачених договором про що сторони зазначили в п.37 Договору.

За результатом перевірки державним інспектором Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області стану використання спірної земельної ділянки 30 травня 2017 року виявлено порушення використання земельної ділянки не за цільовим призначенням - вирощування ярового ячменю у зв`язку з чим до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу 01 червня 2017 року.

30 травня 2017 року державним інспектором винесено припис - землекористувачу ОСОБА_1 про усунення порушення земельного законодавства під час використання земельної ділянки площею 8,4037 га.

Внаслідок використання земельної ділянки не за цільовим призначенням у 2017 році, державі завдано шкоду у розмірі 3434,29 грн., яка відповідачем була сплачена 01 червня 2017 року.

В подальшому державним інспектором Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області 16 липня 2017 року було складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства на земельній ділянці, що перебуває в оренді у відповідача в якому встановлено, що у 2018 році орендарем ОСОБА_1 земельна ділянка оброблена та на ній вирощувався соняшник.

За наслідками проведеної перевірки державним інспектором Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області 16 липня 2018 року винесено постанову про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за ст. 53 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 85 грн., який 03 серпня 2018 року було сплачено (а.с.38-46).

Встановлене свідчить про порушення відповідачем умови п. 14 Договору, яким обумовлено використання земельної ділянки орендарем виключно для сінокосіння та випасання худоби, а також умови п. 30 Договору, який кореспондується з приписами ст. 25 Закону №161 XIV та закріплює обов`язок орендаря земельної ділянки виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження в обсязі, передбаченому законом та договором.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для дострокового розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги проте, що спірна земельна ділянка оброблялася та засівалася виключно для боротьби зі шкідливими карантинними бур`янами за рекомендацією Управління розвитку агропромислового комплексу в Новоодеської РДА не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається з Листа вказаної установи від 28 грудня 2018 року наданого відповідачем після звернення з позовом до суду йдеться лише про роз`яснення щодо покращення пасовищ, а не про конкретні рекомендації ОСОБА_1 щодо обробки земельної ділянки (а.с.80).

Посилання на те, що в протоколі про адміністративне правопорушення відповідач зазначав про обробіток земельної ділянки виключно для боротьби зі шкідливим карантинними рослинами також не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 притягнення його до адміністративної відповідальності у встановлений законом порядку не оскаржувалось, а крім того, ним добровільно було сплачено штраф та завдану шкоду.

Також, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про відсутність повноважень у прокурора для представництва інтересів держави у даній справі, а також підтвердження нездійснення Головним управлінням Держгеокаджастру у Миколаївській області наданих їм повноважень з огляду на таке.

Участь прокурора у цій справі визнана судом доцільною і обґрунтованою, оскільки покликана необхідністю контролю за додержанням встановленого законом використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які перебувають у власності держави.

Так, відповідно до п.3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27). В той же час, суд звертав також увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Зокрема, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, п. 35) ЄСПЛ висловив таку думку (у неофіційному перекладі):

«Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

З огляду на вищенаведене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру». Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону «Про прокуратуру».

Отже, на думку колегії, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Пункт 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Тому необхідно з`ясувати, що мається на увазі під «виключним випадком» і чи є таким випадком ситуація у справі.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

У справі, що переглядається, приводом для звернення прокурора з позовом до суду стало виявлення порушень в ході вивчення стану додержання вимог чинного законодавства при використання земель сільськогосподарського призначення на території Диміської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області. Органом, який на даний час наділений правом розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності на території Миколаївської області є Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області. Проте, цим органом не вжито всіх заходів для усунення порушень. В зв`язку з цим прокурор вважав необхідним звернутися до суду з позовом в інтересах держави в особі Головного управлення Держгеокадастру в Миколаївській області.

Підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

Матеріалами справи встановлено, що пред`явлення позову у цій справі прокурором в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області викликано саме захистом інтересів держави у суді, оскільки Головним управлінням Держгеокадастру в Миколаївській області, як уповноваженим органом з розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності на території Миколаївської області, не було вжито заходів щодо припинення порушень з боку ОСОБА_1 та повернення земельної ділянки.

Виконана була прокурором також вимога частини 3 статті 23 Закону «Про прокуратуру» про те, що необхідною умовою для звернення прокурора з позовом є попереднє повідомлення саме тих відповідних компетентних органів, які мали б самостійно захищати інтереси держави.

Із переписки між Вознесенською місцевою прокуратурою Миколаївської області та Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області, яка передувала зверненню прокурора до суду, вбачається, що Головному управлінню Держгеокадастру в Миколаївській області було відомо про використання наданої земельної ділянки ОСОБА_1 не за цільовим призначенням, проте до суду з позовом не звертався.

Отримавши повідомлення прокурора про намір звернутися до суду за захистом інтересів держави, Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області не заперечило проти цього, а під час розгляду справи в суді, направило до суду заяви про підтримку позову прокурора, проте, свого представника в суд не направило що також опосередковано підтверджує пасивну позицію Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області стосовно захисту інтересів держави в конкретних обставинах, які є предметом розгляду у даній справі (а.с. 36, 65,48,96).

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, апеляційна скарга на підстав ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 19 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного її тексту до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 30 вересня 2019 року.