Справа № 202/7078/18
Провадження № 2/202/732/2019
11 лютого 2019 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
в складі: головуючого судді-Слюсар Л.П.,
за участю секретаря - Некрасової А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -
Позивач у листопаді 2018 року звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 31 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачу у власність 1 000 дол. США, що підтверджується розпискою. Позика підлягає поверненню у строк до 01 лютого 2017 року. Також 25 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачу у власність 600 дол. США, що підтверджується розпискою, термін повернення до 17 жовтня 2017 року. Однак зазначені обов'язки відповідачем не було виконано. Просив суд: стягнути на його користь з ОСОБА_3 заборгованість за договором позики, оформленого розпискою від 31.10.2016 року, що утворилась станом на 29.10.2018 року, у розмірі 35 132,36 грн., з яких: 28 340,00 грн. - сума основного боргу, 1 481,44 грн. - три відсотки річних, 5 310,92 - інфляційні нарахування; заборгованість за договором позики, оформленого розпискою від 25.09.2017 року, що утворилась станом на 29.10.2018 року, у розмірі 18 826,59 грн., з яких: 17 004,00 грн. - сума основного боргу, 526,89 грн. - три відсотки річних, 1 295,70 грн. - інфляційні нарахування; та судові витрати у розмірі 704,80 грн.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2018 року позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження в цивільній справіза позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження.
В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилався на обставини, які викладені в позовній заяві та зазначив, що не заперечує проти проведення заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суду не повідомив, відзиву, заяв, заперечень до суду не надав, у зв'язку з чим, враховуючи, що позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
Суд, заслухавши позивача, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав.
Судом встановлено, що 31 жовтня 2016 року відповідач ОСОБА_3 надав розписку про те, що він бере в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 000 дол. США, які зобов'язується повернути до 01лютого 2017 року. Написано власноручно та підписано 31 жовтня 2016 року.
Також встановлено, що 25 вересня 2017 року відповідач ОСОБА_3 надав розписку про те, що він бере в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 600 дол. США, які зобов'язується повернути до 17 жовтня 2017 року. Написано власноручно та підписано 25 вересня 2017 року.
Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу.
Як вбачається з положень ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.
Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України).
Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.
Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15.
З наявної в матеріалах справи оригіналів розписок від 31.10.2016 року та 28.09.2017 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 зобов'язався повернути борг позивачу ОСОБА_1 відповідно до лютого 2017 року та 16.10.2017 року.
Судом враховується, що вищезазначені розписки містять в собі відомості щодо строку погашення боргу, скріплені підписом відповідача ОСОБА_3
Отже, вказана розписка містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов'язання щодо повернення боргу у визначений строк.
Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов'язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.
У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа.
Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12.
На підтвердження неповернутого відповідачем боргу за позикою, позивачем до матеріалів справи додано оригінали розписок від 31.10.2016 року та 25.09.2017 року.
Ці обставини, з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, свідчать про невиконання ОСОБА_2, боргових зобов'язань перед ОСОБА_1.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Перевіривши розрахунок трьох процентів річних судом встановлено правомірність нарахування останніх відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Встановивши наявність складених відповідачем розписок про отримання у борг у позивача коштів, факт не повернення цих коштів у визначений в розписках строк, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики, трьох процентів річних відповідно до наданого позивачем розрахунку.
Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань за договором позики від 31.10.2016 року - 5310,92 грн. та від 25.09.2017 року відповідно 1295,70 грн.
Як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Таким чином, вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням валюти боргу, оскільки офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.
Враховуючи вищевикладене, норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції не поширюються на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене в іноземній валюті.
Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн.
Керуючись: ст. ст. 525,526, 625, 1047, 1049, 1050, ЦК України, ст.ст. 4, 13, 141, 259, 280-282 ЦПК України, суд,-
В іншій частині позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його оголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду у тридцятиденний строк з дня проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст складено 18.02.2019 року.
Суддя Л.П. Слюсар