Номер провадження: 22-ц/813/5602/19
Номер справи місцевого суду: 523/6694/18
Головуючий у першій інстанції Дяченко В.Г.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 березня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Одеський припортовий завод» про вчинення певних дій та стягнення заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача, на його користь, суму невиплаченої заробітної плати в розмірі 284961,28 грн. та зобов`язання відповідача надати довідку №5 про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, яка повинна відповідати вимогам п.20 Постанови №637 із зазначенням пільгового періоду роботи позивача з 19.06.2002 року по 08.05.2018 року. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що працює на посаді дефектоскопіста по рентгеногаммаграфуванню 4-го розряду в ПАТ «Одеський припортовий завод» з 19.06.2002 року по теперішній час, яка входить до переліку посад з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, яка передбачена розділом XXII списку № 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 року № 162 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком пільгових умовах», розділом XXII списку № 1 постанови Кабінету Міністрів України № 36 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайняті) в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах», розділом XXII списку № 1 постанови Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 року № 461 «Про затвердження списків виробник робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах». Таким чином, період роботи позивача з 19.06.2002 року по день звільнення є пільговим та він має право на звернення для призначення пенсії. Крім того, позивач звернувся до відповідача з приводу надання первинної документації щодо нарахованої та отриманої позивачем заробітної плати та надання довідки про підтвердження пільгового стажу, адже відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» позивач має подати до Пенсійного фонду України довідку про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній. однак відповідач добровільно не надає вищезазначеної довідки, тому позивач змушений звернутись до суду з вимогою про зобов`язання витребувати її у відповідача. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача суми невиплаченої заробітної плати, відповідно до ст. 100 КЗпП, позивач, посилаючись на положення ст. 15 Закону України «Про оплату праці», ст. 7 Закону України «Про охорону праці», ст. 13 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», зазначав, що встановити форми і системи доплат та надбавок, компенсаційних виплат, оплату праці у підвищеному розмірі, є обов`язком роботодавця, враховуючи умови праці, а саме, негативний вплив іонізуючого випромінювання під час використання ядерної енергії. З урахуванням специфіки роботи з джерелом іонізуючих випромінювань, та з урахуванням п. 9 інструкції, щодо заповнення карти умов праці при проведені атестації робочих місць, затвердженої Міністерством праці України та Міністерством охорони здоров`я України від 30.11.1992 р. та 27.11.1992 р. № 06-41-48 позивач вказував на те, що надбавка повинна бути встановлена у розмірі 24% від розміру окладу (т. 1, а.с. 1-2).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково. А саме суд вирішив Зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Одеський припортовий завод» (ЄДРПО00206539) надати ОСОБА_1 (ІПН) довідку №5 про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, яка повинна відповідати вимогам п.20 Постанови №637 із зазначенням пільгового безперервного періоду роботи позивача з 19.06.2002 року по 08.05.2018 року. В задоволенні інших позовних вимог суд вирішив відмовити (т.2, а.с. 81-87).

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Одеського апеляційного суду із апеляційною скаргою в якій просив суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в частині стягнення з ПАТ «Одеський припортовий завод» на користь ОСОБА_1 суми невиплаченої заробітної плати у розміри 284961,28 грн, позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення не взято до уваги норми, які закріплюють та забезпечують право працівників, які працюють у важких та шкідливих та особливо важких і особливо шкідливих умовах праці на передбачену та встановлену доплату у відсотках від тарифної ставки (окладу) за умови проведення атестації робочого місця відповідно до вимог та у порядку встановленому постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці» від 01.08.1992 року № 442, у зв`язку з чим, з урахуванням специфіки роботи з джерелом іонізуючих випромінювань, та з урахуванням інструкції, щодо заповнення карти умов праці при проведенні атестації робочих місць, затвердженої Міністерством праці України та Міністерством охорони здоров`я України від 30.11.1992 року та 27.11.1992 року № 06-41-48 апелянт вважає, що надбавка повинна була бути встановлена у розмірі 24 % від розміру окладу. Також, апелянт посилаючись на п.2 ч.11 ст. 51 КЗпП України, зазначає, що у зв`язку з тим, що його робота відноситься до роботи із радіоактивними речовинами та джерелами іонізуючого випромінювання, робочий час протягом тижня мав складати 36 годин, а не 40 годин (т.2, а.с. 94-95).

06.09.2019 року від ПАТ «Одеський припортовий завод» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Відповідач зазначив, що оскаржуване рішення є обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального та процесуального права. Також відповідач зауважує, що робоче місце позивача не відноситься до переліку робіт зі шкідливими і важкими умовами праці, згідно з якими може встановлюватись підвищена оплата праці. Діючий колективний договір АТ «ОПЗ» та матеріали атестації робочих місць не передбачають доплати за робоче місце дефектоскопіста з рентгенограмування АТ «ОПЗ». Відповідач вважає, що позивач необґрунтовано відніс роботу дефектоскопіста з рентгенограмування до категорії робіт в особливо важких і особливо шкідливих умовах, яка насправді такою не являється. Тому відповідач просить суд залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін оскаржуване рішення.

В судовому засіданні представник позивача Капітанчук В. ОСОБА_2 . просив задовольнити апеляційну скаргу, представник відповідача ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги з врахуванням предмету та підстав заявленого позову в суді першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення першої інстанції виходив з того, що КМУ не затверджений перелік робіт за які встановлюється підвищена оплата праці, роботодавець та профспілкова організація мають право (а не обов`язок) самостійно, в колективних договорах, визначати порядок та розміри підвищеної оплати праці за роботи, що визначені зазначеною статтею Кодексу. За обставинами даної справи роботодавець відповідні положення в колективному договорі не передбачив. Доказів іншого суду не надано, а тому суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог в частині про стягнення заробітної плати у виді підвищеної оплати праці. Також суд першої інстанції зауважив, що позивач працював на посаді дефектоскопіста з рентгеногаммаграфування з 19.06.2002 року по 03.03.2014 року в лабораторії неруйнівного контролю та технічної діагностики, а з 03.03.2014 року по 18.06.2018 року у відділі технічного нагляду та діагностики. Зазначене місце роботи відсутнє в розділі 30 Переліку виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими умовами праці, робота в яких дає право на скорочену тривалість робочого дня, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України №163 від 21.02.2001 року, а тому суд вирішив відмовити в задоволенні відповідних позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 працював на посаді дефектоскопіста з рентгеногаммаграфування АТ «ОПЗ» безперевно з 19.06.2002 року і по день звільнення - 18.06.2018 року. З 19.06.2002 року по 03.03.2014 року в лабораторії неруйнівного контролю та технічної діагностики, а з 03.03.2014 року по 18.06.2018 року у відділі технічного нагляду та діагностики (т. 1, а.с. 5, 88).

Відповідно до наказу АТ «ОПЗ» № 87 від 25.02.2014 року «Про затвердження результатів атестації робочих місць по умовам праці» підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення на робочому місці дефектоскопіста з рентгеногаммаграфування. В матеріалах справи містяться аналогічні накази від 19.09.2011 року, 23.05.2007 року, 25.07.2001 року (т. 1, а.с. 63-73).

Разом з тим, Положення про оплату праці працівників АТ «ОПЗ», яке є додатком до колективного договору між роботодавцем та профспілковою організацією АТ «ОПЗ» не містить умов підвищеної оплати праці за шкідливі та небезпечні умови праці (т. 1, а.с. 59).

Розрахунково-платіжні відомості заробітної плати позивача за період з 2002 року по 2018 рік не містять доплат за шкідливі та небезпечні умови праці (т. 1, а.с. 89-281).

Відповідно до ст. 100 КЗпП на важких роботах, на роботах із шкідливими і небезпечними умовами праці, на роботах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я встановлюється підвищена оплата праці. Перелік цих робіт визначається Кабінетом Міністрів України.

За ст. 7 Закону України «Про охорону праці» працівники, зайняті на роботах з важкими та шкідливими умовами праці, безоплатно забезпечуються лікувально-профілактичним харчуванням, молоком або рівноцінними харчовими продуктами, газованою солоною водою, мають право на оплачувані перерви санітарно-оздоровчого призначення, скорочення тривалості робочого часу, додаткову оплачувану відпустку, пільгову пенсію, оплату праці у підвищеному розмірі та інші пільги і компенсації, що надаються в порядку, визначеному законодавством. За ч. 3 вказаної статті роботодавець може за свої кошти додатково встановлювати за колективним договором (угодою, трудовим договором) працівникові пільги і компенсації, не передбачені законодавством.

Як посилався позивач на положення Генеральних угод на 1999-2000, 2002-2003, 2004-2005, 2008-2009, 2010-2012 роки, Генеральну угоду «Про регулювання основних принципів і норм реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин в Україні» від 23.08.2016 року за роботу у важких і шкідливих та особливо важких і особливо шкідливих умовах праці передбачена та встановлена доплата у відсотках від тарифної ставки (окладу) (4, 8, 12% - за важкі і шкідливі, 16, 20, 24 % - за особливо важкі та особливо шкідливі) за умови проведення атестації робочого місця відповідно до вимог та у порядку визначеному постановою Кабінету Міністрів України «Про Порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці» від 01.08.1992 року № 442.

Отже, для встановлення підвищеного розміру оплати праці відповідна категорія професії повинна бути віднесена у встановленому законом порядку до робіт з важкими/особливо важкими та шкідливими/особливо шкідливими умовами праці. Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 працював на посаді дефектоскопіста з рентгеногаммаграфування АТ «ОПЗ» безперевно з 19.06.2002 року і по день звільнення - 18.06.2018 року. Разом з тим, вказана посада не міститься в переліку робіт з важкими та шкідливими або особливо важкими та особливо шкідливими умовами праці (за які на думку позивача повинна була встановлюватись надбавка в розмірі 24 % тарифної ставки), робота в яких дає право на підвищену оплату праці, а тому відповідні положення законодавства, які регулюють питання щодо встановлення підвищеної оплати праці не можуть застосовуватися в конкретному випадку. Відтак, враховуючи наведене апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги. Одночасно апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо застосування положень генеральних угод до виниклих правовідносин, оскільки, як було вище зазначено робота позивача не віднесена у встановленому законом порядку до робіт з важкими та шкідливими умовами праці, а розрахунок позивача щодо встановлення 24 % надбавки до окладу (найвищий можливий розмір, передбачений відповідними положеннями) ґрунтується на припущеннях. Щодо посилань апелянта на п. 3 порядку застосування Переліку виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими умовами праці, робота на яких дає право на скорочену тривалість робочого тижня відхиляються, адже місце роботи позивача не передбачено розділом «Загальні професії» вказаного вище Переліку.

Інші доводи апеляційної скарги фактично дублюють доводи позивача в суді першої інстанції, які були оцінені судом при ухваленні оскаржуваного рішення та не спростовують висновків суду першої інстанції. Одночасно апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 24 грудня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

07.11.2019 року м. Одеса