Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 717/840/14-ц

провадження № 61-12702св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2017 року у складі судді

ОСОБА_4 та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області

від 11 травня 2017 року у складі колегії суддів: Половінкіної Н. Ю.,

Кулянди М. І., Одинака О. О.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що у 2009 році в нього склалися складні життєві обставини: він хворів, не отримував заробітну плату, йому потрібні були кошти на лікування та на утримання сім'ї, тому він отримав в кредитній спілці позику під заставу садового будинку. Він змушений був взяти кредит і звернувся до кредитної спілки, керівник кредитної спілки ОСОБА_7 погодився надати йому кредит, йому також необхідно було погасити кредит в банку, так як він був поручителем за кредитним договором, у нього була складна фінансова ситуація. Щоб отримати кредит, ОСОБА_7 примусив його укласти договір купівлі-продажу будинку та землі з ким він скаже. Коли він уклав спірні договори купівлі-продажу з ОСОБА_3, то отримав кредит в кредитній спілці. Він не збирався продавати садовий будинок та земельну ділянку, але йому потрібний був кредит. Кошти за спірний будинок та земельну ділянку ОСОБА_3 йому не передавав, а отримав він гроші в кредитній спілці. Після цього останній у садовому будинку не проживав. У нотаріуса він читав та підписував спірні договори, але вважав це формальністю для отримання кредиту в кредитній спілці. Лише в квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до нього, щоб звільнити садовий будинок, але він відмовляється це робити, так як вважає, що спірні договори є недійсними, і ОСОБА_3 не є власником будинку. Ключі від вхідних дверей будинку в нього, і ОСОБА_3 не має можливості користуватися спірним будинком.

Посилаючись на викладені обставини, просив суд визнати договір

купівлі-продажу садового будинку, укладений між ним та ОСОБА_3, що знаходиться по АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Макеєвою Н. В.

30 грудня 2009 року, договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ним та ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по АДРЕСА_1, площею

0,1420 га, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Макеєвою Н. В. 30 грудня

2009 року, недійсними.

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні його власністю - садовим будинком, що розташований по АДРЕСА_1

Посилаючись на викладене, просив суд усунути перешкоди, які чинить ОСОБА_2 у користуванні ОСОБА_3 садовим будинком, що розташований по АДРЕСА_1, звільнити садовий будинок від речей, зобов'язати ОСОБА_2 передати ОСОБА_3 ключ від вхідних дверей спірного садового будинку.

Ухвалою Кельменецького районного суду Чернівецької області від 24 липня 2014 року прийнято до розгляду зустрічний позов, об'єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області

від 15 лютого 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_2 звільнити приміщення садового будинку АДРЕСА_1 від речей, які належать ОСОБА_2 та знаходяться в цьому будинку. Зобов'язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_3 ключ від вхідних дверей садового будинку АДРЕСА_1 та не чинити перешкоди ОСОБА_3 в користуванні цим садовим будинком. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю укладення між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 договорів купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1 від 30 грудня 2009 року та купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1, від 30 грудня 2009 року під впливом тяжкої для ОСОБА_2 обставини і на вкрай невигідних умовах, внаслідок застосування ОСОБА_7 психічного тиску та обставин не одержанням грошових коштів. Задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, суд першої інстанції вважав встановленим вчинення ОСОБА_2 перешкод ОСОБА_3 у доступі до спірного садового будинку.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 11 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що

ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів, що укладення оспорюваних правочинів вчинено ним під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. ОСОБА_2 порушує право ОСОБА_3 на користування його майном - садовим будинком, який розташований по

АДРЕСА_1

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права. Суди, не маючи спеціальних медичних знань, провели аналіз медичних документів і зробили помилкові висновки про відсутність у ОСОБА_2 тяжкого захворювання. Також суди не навели жодного обґрунтування при відхиленні тієї підстави позову, що договори купівлі-продажу були укладені проти волі ОСОБА_2 під психологічним тиском у взаємозв'язку із кредитними правочинами, та підстав для незастосування частини першої статті 231 ЦК України.

У жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_3 на касаційну скаргу ОСОБА_2, в якому він просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами установлено, що 30 грудня 2009 року між ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_3 як покупцем були укладені договори

купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1420 га та садового будинку, які розташовані по АДРЕСА_1. Продаж земельної ділянки вчинено за

19 822 грн. Продаж садового будинку здійснено за 123 872 грн. Вказані обставини підтверджуються копіями договорів купівлі - продажу.

Договори купівлі - продажу оформлені та зареєстровані у встановленому законом порядку. Таким чином, на момент розгляду справи, ОСОБА_3 є власником садового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки.

Ринкова вартість садового будинку, гаража, бесідки, воріт, хвіртки, огорожі та земельної ділянки площею 0,142 га, які розташовані по АДРЕСА_1 станом на

30 грудня 2009 року складала 600 352 грн. Вказана обставина стверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи № 678 від 30 вересня 2016 року, проведеної спільним підприємством «Західно-Український Експертно-Консультативний Центр».

На момент укладення цих договорів ОСОБА_2 хворів, мав на утриманні трьох неповнолітніх дітей та матір похилого віку. ОСОБА_2 та п'ять членів його сім'ї проживали в АДРЕСА_2, загальною площею 45,3 кв. м. Загальна сума доходу дружини позивача ОСОБА_9 за 2009 рік склала

16 210 грн.

Згідно договору поруки від 13 листопада 2007 року, ОСОБА_2 поручився за виконання приватною виробничо-комерційною фірмою «НАДА» зобов'язань за кредитним договором на відкриття відновлювальної кредитної лінії від 13 листопада 2007 року, відповідно до якого приватна виробничо-комерційна фірма «НАДА» була зобов'язана по 12 листопада 2009 року повернути кредит в розмірі 230 000 грн, сплатити проценти за користування ним в сумі 17,5 % річних, комісії та штрафні санкції.

Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно з роз'ясненнями, які викладені у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

У разі вчиненням правочину під впливом насильства, формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови

від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16.

Відповідно до положень частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суди виходили з того, що він не довів обставин, на які посилається, як на підставу позову, наявність тяжких обставин, які змусили його укласти договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки від 30 грудня 2009 року з відповідачем для усунення або зменшення таких обставин. Не доведено й те, що укладення спірних договорів були вчинені під впливом насильства або під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.

Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_2 чинить перешкоди ОСОБА_3 у користуванні садовим будинком та земельною ділянкою по АДРЕСА_1, чого не заперечує і сам ОСОБА_2

Доводи касаційної скарги про те, що спірні договори купівлі-продажу укладені за ціною, яке є значно нижчою ринкової ціни продажу та на невигідних умовах є необґрунтованими, оскільки, як зазначено у судовому рішенні апеляційного суду, ОСОБА_2 під час апеляційного розгляду повідомив, що особисто подав нотаріусу витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, видане Кельменецьким бюро технічної інвентаризації

22 грудня 2009 року із визначенням вартості садового будинку 123 872 грн та звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки оцінювана Чернівецької регіональної філії підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 25 грудня 2009 року, ціна у оспорюваних договорах була зазначена значно меншою за ринкову вартість з метою ухилення від сплати податку.

Інші доводи касаційної скарги стосуються лише переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, судові рішення першої та апеляційної інстанцій, які просить скасувати ОСОБА_2, є законними та обґрунтованими.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк