Справа № 185/3560/19
Провадження № 2/185/2652/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
02 грудня 2019 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Шаповалової І.С., за участю секретаря судового засідання Красуцького Б.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду м. Павлограда цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю -
Позивач звернувся з позовом до суду в якому просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1
Обгрунтовуючі позов посилається на те, що вона придбала у шлюбі зазначену квартиру, однак за власні кошти.
Позивач в судове засідання не з`явилась надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, вказавши, що позовні вимоги підтримує..
Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи. Причини своєї неявки суд не повідомив.
Суд проводить заочний розгляд справи відповідно до положень ст.280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню.
Сторони перебували у шлюбі з 02 грудня 2011 року. Шлюб було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Павлоградському району Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, про що в Книзі Реєстрації шлюбів 02.12.2011 року зроблено відповідний актовий запис за № 49. Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року по справі № 185/8125/17, провадження № 2/185/4102/17) шлюб було розірвано(а.с.9, 10)
Від продажу 09.08.2012 року за договором купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шлегою А.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1053, власної квартири АДРЕСА_2 , яка належала позивачу особисто до шлюбу з відповідачем позивач отримала 35 376 грн. (а.с. 21).
25 вересня 2012 року позивач купила квартиру АДРЕСА_1 , за визначеною ціною 77 100 грн. (а.с.13-14)
Зазначену різницю на придбання квартири позивачу надала мати ОСОБА_3 .
З вищенаведених правовстановлюючих документів вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 . належить позивачу.
Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя, зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору тарування або в порядку спадкування.
Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно роз`яснень, які містяться в пунктах 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СКтаст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, засовувати джерело і час його придбання. У разі неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Урн поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).
Відповідно до правової позиції ВСУ у справі № 6-399цс17 від 05.04.2017 року, згідно пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини,чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки і фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею і набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майнапід час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Н:тму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Керуючись ст.76, 81, 263, 264, 265 ЦПК України суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя І.С. Шаповалова