ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 лютого 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/4057/18

Головуючий у першій інстанції - Цибенко І. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/147/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Лакізи Г.П.,

суддів: Онищенко О.І., Скрипки А.А.

секретар: Позняк О.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова у складі судді Цибенко І.В. від 22 жовтня 2018 року (повний текст рішення складений 27 жовтня 2018 року) в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

У С Т А Н О В И В:

В червні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просила стягнути на її користь з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно заборгованість за договором позики від 04.01.2011 року: 71039,95 грн. боргу процентів позиці за період з 01.06.2017 по 31.05.2018, 131983,67 грн. пені по несплачених відсотках за період з 01.05.2017 по 31.05.2018, 84785,76 грн. пені по несплаченій позиці за період з 01.06.2017 по 31.05.2018, 52029,19 грн. збитків внаслідок інфляції на заборгованість по процентам за період з 01.06.2017 по 31.05.2018, 35520 грн. збитків на заборгованість по позиці за період з 01.06.2017 по 31.05.2018, а всього 375358,57 грн.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 інфляційні збитки на суму боргу за договором позики від 04 січня 2011 року за період з 01.06.2017 по 31.05.2018 в розмірі 35520 грн. В решті позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення відсотків за договором позики від 04 січня 2011 року, пені по несплачених відсотках, пені по несплаченій позиці, збитків внаслідок інфляції на заборгованість по відсоткам відмовлено. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 355 грн. 20 коп. Решту судових витрат компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 жовтня 2018 року в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом неправильно застосовано норми матеріального права.

ОСОБА_2 зазначає, що згідно рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24.10.2014 стягнуто з ОСОБА_4 296000 грн. позики, 218232,85 грн. боргу процентів по позиці за період з травня 2011 року по 30.06.2014, 24388,36 грн. пені по несплачених відсотках за період з 01 серпня 2013 по 30.06.2014, 18061,47 грн. пені по несплаченій позиці за період з 01.08.2013 по 30.06.2014, а всього 556682,68 грн. Це судове рішення до цього часу є не виконаним, гроші позики не повернуті.

ОСОБА_2 вважає, що судом першої інстанції порушено ст. 1048 ЦК України, якою передбачено, що проценти нараховуються та виплачуються щомісячно до дня повернення позики. Сплата пені на прострочені платежі по позиці та процентам передбачена умовами договору і вимогам ст. 526 ЦК України, яка передбачає, що зобов'язання виконуються належним чином - відповідно до умов договору. Стягнуті судами кошти відсотків, які не були сплачені позичальником, є власністю позикодавця і такі, що є простроченими платежами по відсотках, і нарахування і сплата інфляційних збитків прямо передбачена ст. 625 ЦК України на суму простроченого грошового зобов'язання, тому відмова у цій частині є протиправною.

Також ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції безпідставно застосував до наявних правовідносин за договором позики правову позицію ВСУ, яка викладена у постанові від 28.03.2018, яка стосується стягнення коштів за невиконаним кредитним договором, оскільки є пряма правова норма - ст. 1048 ЦК України, яка передбачає, що проценти нараховуються та виплачуються щомісячно до дня повернення позики, а не до дня припинення строку дії договору позики.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалися.

В судове засідання з'явилися представник позивача ОСОБА_2 -ОСОБА_5 та представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_6 Позивач ОСОБА_2 та відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_7 в судове засідання не з'явилися, хоча повідомлені про час і місце розгляду справи належним чином: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - судовими повістками, а ОСОБА_4 - через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України в порядку ч.11 ст. 128 ЦПК України. За таких обставин апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності учасників справи, які не з'явилися, відповідно до приписів ч.1 ст. 223 та ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, зважаючи на таке.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі вставлено, що 04 січня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 дала в борг ОСОБА_4 296 000 грн. зі сплатою 24 % річних та кінцевим терміном повернення до 04 січня 2016 року (а.с. 9).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики, 05 січня 2011 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено договір застави, з наступними змінами відповідно до Договору про внесення змін до договору застави від 01.06.2011, згідно з яким ОСОБА_3 передав в заставу: автомобіль марки Renault, номерний знак НОМЕР_5, напівпричіп бортовий марки Kaiser, номерний знак НОМЕР_1, автомобіль марки Renault, номерний знак НОМЕР_6; напівпричіп бортовий марки ПП, номерний знак НОМЕР_2 (а.с. 10-11, 12-13).

Також між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 04 січня 2011 року було укладено договір поруки, згідно з яким ОСОБА_3 зобов'язався солідарно відповідати за невиконання ОСОБА_4 зобов'язань за договором позики від 04 січня 2011 року.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 жовтня 2014 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 04 січня 2011 року у розмірі 556682,68 грн., з яких: 296000 грн. - сума позики, 218232,85 грн. - проценти за користування позикою за період з травня 2011 року до 30 червня 2014 року, 42449,83 грн. - пеня за період з 01 серпня 2013 року по 30 червня 2014 року. Це рішення суду не виконано.

Рішенням Новозаводського суду м. Чернігова від 24.07.2015, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 20.11.2015 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.06.2016 в частині вилучення та передання в заклад ОСОБА_2 предмет застави, а саме: належний на праві власності ОСОБА_8:

автомобіль марки RENAULT, модель 11GTA11, тип сідловий тягач-Е, 2000 року випуску, шасі (кузов, рама) НОМЕР_7, номерний знак НОМЕР_3;

напівпричіп бортовий марки ПП модель KRONE, тип напівпричіп бортовий-Е, 1998 року випуску, шасі (кузов, рама) НОМЕР_8, номерний знак НОМЕР_4,

разом з відповідними комплектами ключів від транспортних засобів та свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів (технічними паспортами).

Як вбачається з постанови державного виконавця Новозаводського ДВС м. Чернігів ГТУЮ у Чернігівській області від 17.02.2017 виконавчий документ з виконання вище вказаного рішення суду повернуто стягувачеві, у зв'язку з не виявленням транспортних засобів (а.с. 14).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.04.2018 заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 вересня 2016 року, додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 вересня 2016 року, рішення апеляційного суду Чернігівської області від 12 грудня 2017 року, додаткову постанову апеляційного суду Чернігівської області від 10 січня 2018 року і ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 10 січня 2018 року скасовано. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 04 січня 2010 року у загальному розмірі 159951,79 грн., яка складається із: заборгованості за процентами за користування позикою за період з 01 липня 2014 року по 31 травня 2015 року у розмірі 65201,05 грн., пені за несвоєчасне повернення позики за період з 01 липня 2014 року по 30 квітня 2015 року у розмірі 70503,14 грн. та пені за несвоєчасне повернення процентів за користування позикою за період з 01 липня 2014 року по 30 квітня 2015 року у розмірі 24247,60 грн.; відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за договором позики ( а.с. 19-24).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за договором позики, Верховний Суд вказав, що пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за договором позики, сплату процентів за користування позикою та пенею, позикодавець, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, змінила строк виконання основного зобов'язання з 04 січня 2016 року на 03 лютого 2014 року й була зобов'язана пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України) з дня зміни строку виконання основного зобов'язання. Позикодавцем пропущено шестимісячний строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, для пред'явлення вимоги до поручителя, що свідчить про припинення поруки ОСОБА_3 за договором позики від 04 січня 2011 року.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики як із солідарного боржника, суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки шестимісячний строк, встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України з дня зміни позивачем ОСОБА_2 строку виконання основного зобов'язання сплинув, тому порука ОСОБА_3 за договором позики від 04 січня 2011 року є припиненою. Ця обставина встановлена Верховним Судом в постанові від 04.04.2018 при перегляді рішень першої та апеляційної інстанції у справі за позовом ОСОБА_2Т до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики (справа № 751/3836/15-ц), а тому, відповідно до приписів ч.4 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно заборгованості за договором позики від 04.01.2011 року: 71039,95 грн. боргу процентів позиці за період з 01.06.2017 по 31.05.2018, 131983,67 грн. пені по несплачених відсотках за період з 01.05.2017 по 31.05.2018, 84785,76 грн. пені по несплаченій позиці за період з 01.06.2017 по 31.05.2018, 52029,19 грн. збитків внаслідок інфляції на заборгованість по процентам за період з 01.06.2017 по 31.05.2018, 35520 грн. збитків на заборгованість по позиці за період з 01.06.2017 по 31.05.2018, а всього 375358,57 грн., ОСОБА_2 посилалася на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.04.2018, якою стягнуто на її користь з ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 04 січня 2010 року у загальному розмірі 159951,79 грн., яка складається із: заборгованості за процентами за користування позикою за період з 01 липня 2014 року по 31 травня 2015 року у розмірі 65201,05 грн., пені за несвоєчасне повернення позики за період з 01 липня 2014 року по 30 квітня 2015 року у розмірі 70503,14 грн. та пені за несвоєчасне повернення процентів за користування позикою за період з 01 липня 2014 року по 30 квітня 2015 року у розмірі 24247,60 грн.

Проте, відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки позивач пред'явила вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за договором позики відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 жовтня 2014 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договором позики від 04 січня 2011 року, тому право позивача нараховувати передбачені договором проценти за період з 01.06.2017 по 31.05.2018, пені по нарахованих позивачем відсотках за період з 01.05.2017 по 31.05.2018, пені по несплаченій позиці за період з 01.06.2017 по 31.05.2018, збитків внаслідок інфляції на нараховану позивачем заборгованість по процентам за період з 01.06.2017 по 31.05.2018, припинено. Оскільки право позивача нараховувати проценти за договором позики припинилося внаслідок пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, то вимога позивача про стягнення нарахованих на проценти неустойки та збитків від інфляції є необґрунтованою.

Суд першої інстанції правомірно послався на положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, і дійшов вірного висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 в частині стягнення з нього на користь позивача інфляційних збитків на суму боргу за договором позики від 04 січня 2011 року за період з 01.06.2017 по 31.05.2018 в розмірі 35520 грн. (296000.00х1.016 х 1.002 х 1,02 х 1.012 х 1.009 х 1.01 х 1,015 х 1.009. х 1.011. х 1.008. х 1.002 =1,12 596000 х 0.12).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо безпідставного застосування до спірних правовідносин за договором позики правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 щодо застосування ч.2 ст. 1050 ЦК України та ч.2 ст. 625 ЦК України у кредитних правовівдносинах, є такими, що не відповідають вимогам ч.2 ст.416 ЦПК України.

Оскільки доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права., апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 жовтня 2018 року - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374 п.1 ч.1, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 12 лютого 2019 року.

Головуючий: Судді: