П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Суханової Є.М.,
з участю секретаряМариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про припинення права на частку в спільному майні,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про припинення права на частку в спільному майні.Позов обґрунтований тим, що квартира АДРЕСА_1 належить їй на праві спільної часткової власності у розмірі 387/600, її чоловіку ОСОБА_3 у розмірі 142/600 з яким вони проживають разом в даній квартирі. Крім того, власником 71/600 частки квартири є відповідач ОСОБА_1 . Позивач зазначає, що відповідач не проживає у квартирі, майно не утримує. Позивачем було направлено відповідачу заяву, у якій вона виявила намір придбати у відповідача належні йому 71/600 квартири за 596 282,00 грн. На отриману від позивача заяву відповідач надав відповідь, відповідно до якої повідомив, що має намір користуватися своєю часткою квартири. З урахуванням викладеного, позивач просила припинити право відповідача на частку у майні, яка складає 71/600, що перебуває у спільній частковій власності, зі стягненням відповідної грошової компенсації на користь відповідача, зважаючи на те, що частка відповідача є незначною, спільне користування квартирою неможливе, та припинення права на частку у майні не завдасть шкоди відповідачу, оскільки, він не користується квартирою.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено. Припинено право власності ОСОБА_1 на 71/600 частку квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 71/600 частки квартири АДРЕСА_1 у розмірі 596 282 грн., за рахунок коштів, внесених на депозитний рахунок Печерського районного суду міста Києва квитанцією № 0.0..1 від 24.09.2018 року на суму 396 282,00 грн. та квитанцією від 21.09.2018 на суму 200 000 грн. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 71/600 частину квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, що складаються із судового збору у сумі 8 000 грн. та витрат, пов`язаних із проведенням експертизи у сумі 5 105 грн., а всього - 13 105 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року заяву відповідача про скасування заочного рішення від 25.09.2018 року залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням відповідач, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що висновок суду про те, що спільне володіння і користування позивачем та відповідачем спірною квартирою, є неможливим, у зв`язку із складними стосунками, що склалися між сторонами, різницею у віці та відсутністю будь-яких взаємовідносин, які б давали змогу говорити про можливість спільного проживання в житловому приміщенні, а також, недосягненням сторонами згоди щодо умов користування квартирою не підтверджується жодними доказами, як і висновок про те, що внесеної на депозит суду достатньо для купівлі окремого житла в місті Києві. Не відповідає обставинам справи висновок суду про неповідомлення відповідачем про причини неявки та про те, що частка відповідача у спірній квартирі є незначною, так як частка є єдиним нерухомим майном відповідача.

Крім того, ринкова вартість частки відповідача зазначена в рішенні не відповідає фактичними обставинам, оскільки у пункті 4 Договору дарування частини квартири від 12.04.2017 року, який було укладено за три місяці до звернення позивачки з даним позовом, зазначено, що вартість частки майна, подарованого відповідачу складає 1 135 218,23 грн.

Також, на думку апелянта, судом першої інстанції порушено норми процесуального права. А саме: не призначено підготовче засідання по справі; надсилання судом поштових повідомлень на неналежну адресу; заочний розгляд справи за наявності повідомлення відповідача про неможливість прийняти участь у судовому засіданні з поважних причин; врахування у рішенні доказів поданих позивачем після закінчення підготовчого провадження за відсутності обґрунтування неможливості їх своєчасного подання та доказів надсилання відповідачу.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

28.11.2019 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , поданий представником - ОСОБА_4 , згідно якого позивач вважає апеляційну скаргу безпідставною та просив залишити її без задоволення. Зазначає, що посилання відповідача на п.п.4,5,8,9 ч. 2 ст. 187 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 р. не заслуговують на увагу, оскільки на момент прийняття судом ухвали про відкриття провадження у справі діяла попередня редакція ЦПК України. В матеріалах справи містяться докази повідомлення судом ОСОБА_1 на відомі суду адреси. Твердження ОСОБА_1 про відсутність належного повідомлення про дату судового засідання, призначеного на 25.09.2018 року спростовується наявними в матеріалах справи доказами. Зазначені докази, що містяться в матеріалах справи, в своїй сукупності свідчать про обізнаність відповідача щодо дати призначення судового засідання. При вирішенні питання про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, суд врахував відсутність належних доказів підтвердження хвороби, попередню поведінку відповідача, необхідність дотримання строків розгляду справи та правомірно ухвалив заочне рішення. В силу положень ч. 9 ст. 83 ЦПК України, докази надані позивачем, не подавались відповідачу, оскільки були в його розпорядженні, або ж були публічно доступними. Крім того, позивач вказує на те, що посилання відповідача на те, що йому ухваленим заочним рішенням завдано істотної шкоди з огляду на відсутність іншого житла, спростовуються матеріалами справи.Відповідачем не надано належних і допустимих доказів, що визначена вартість частки за результатами проведення будівельно-технічного дослідження у розмірі 596 282,00 грн. є неправильною. Клопотання про проведення судової експертизи не заявлялося.

20.12.2019 року до суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 , згідно яких відповідач просив врахувати його пояснення під час розгляду апеляційної скарги. У поясненнях зазначає, що відповідачу стало відомо про справу та зміст позовних вимог вже після закінчення встановленого судом строку, він не є фаховим юристом і протягом розгляду справи судом першої інстанції його інтереси особи з юридичною освітою не представляли. Суд, отримавши клопотання про призначення нового строку для подання відповіді на відзиві, обов`язок подання відзиву разом з клопотанням про продовження визначеного судом строку для його подання відповідачу не роз`яснив, внаслідок чого відповідач під час розгляду справи вважав, що суд відмовив йому в можливості подання відзиву. Доводом апеляційної скарги виступає надсилання судом поштової кореспонденції на адресу зазначену позивачем у якості місцезнаходження відповідача, за якою відповідач не проживав та не був зареєстрований. На неповідомлення судом про засідання призначене на 25.09.18 р. відповідач не посилається. Припущення позивача про гіпотетичну наявність представників, які повноцінно могли захистити інтереси відповідача не відповідає фактичним обставинам. Щодо доводів позивача про відсутність обов`язку надсилати відповідачу копії додатково поданих доказів, ОСОБА_1 звертає увагу, що йому не було і не могло бути відомо зміст доказу поданого суду першої інстанції. Крім того, вважає, що законодавство не визначає наведені позивачем обставини, як підставу для позбавлення його майна. Частка відповідача у спірній 4-х кімнатній квартирі є достатньою для виділення окремої кімнати.

В судовому засіданні представники апелянта, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач та її представник в судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд вважав, що спільне володіння і користування позивачем та відповідачем квартирою АДРЕСА_2 , є неможливим у зв`язку із складними стосунками, що склалися між сторонами, різницею у віці та відсутністю будь-яких взаємовідносин, які б давали змогу говорити про можливість спільного проживання в житловому приміщенні, а також, недосягненням сторонами згоди щодо умов користування квартирою. З огляду на те, що частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, і таке припинення права власності не завдасть істотної шкоди його інтересам та членам сім`ї, то суд вбачав наявність підстав для задоволення позову.

З такими висновками суду першої інстанції в повній мірі колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Колегією суддів встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить: ОСОБА_2 у розмірі 387/600 частин, ОСОБА_3 у розмірі 142/600 частин, ОСОБА_1 у розмірі 71/600 частин (т.1, а.с.7-9).

В квартирі АДРЕСА_1 проживають позивач з 1954 року та третя особа, відповідач не є членом родини ОСОБА_2 ОСОБА_3 .

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач набув права власності на 71/600 частку квартири АДРЕСА_1 , 12.04.2017 року на підставі договору дарування № 186 від 12.04.2017 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Войстрік О.В. (т.1, а.с.215).

Відповідно до договору дарування частини квартири від 12.04.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 186, до моменту отримання відповідачем в дар 71/600 частку квартири АДРЕСА_1 , дана квартира належала ОСОБА_9 , яка є його матір`ю. Крім того, з вказаного договору вбачається, що станом на момент укладання договору дарування частини квартири, Відповідач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Вартість подарованої частки відповідно до п. 4 Договору становить 1 135 218,23 грн. (т.1, а.с.132-136).

Позивачем в порядку досудового врегулювання спору, 07.06.2017 р. було направлено відповідачу (на адресу: АДРЕСА_4 ) пропозицію щодо викупу у нього 71/600 частки квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с.11-13), що перебуває у спільній частковій власності за дійсною ринковою вартістю у розмірі 596 282,00 грн. Дана пропозиція була отримана особисто відповідачем, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1, а.с.14).

Вартість своєї пропозиції щодо викупу 71/600 частки квартири АДРЕСА_1 позивач обґрунтувала дійсною ринковою вартістю, яка була визначена експертом Незалежного інституту судових експертиз (НІСЕ) у Висновку за результатами проведення будівельно-технічного експертного дослідження від 29.05.2017 № 8814 (т.1, а.с.15-30).

22.06.2017 р. від відповідача було отримано лист-відмову від пропозиції позивача щодо викупу у нього 71/600 частки квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 31), в якій він серед іншого висловлює своє бажання проживати у квартирі на Хрещатику, обґрунтовуючи відсутністю у нього іншого житла, наміром навчатися та тим, що він ніде не працює.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

Згідно з частинами 4, 5 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільного необхідності, на підставі і в порядку, встановленому законом та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

В постанові Верховного Суду № 61-4860св18 від 30 травня 2018 року Верховний Суд дійшов висновку про те, що в силу положень статтей 21, 24, 41 Конституції України, статтей 319, 358, ЦК Українивсі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

При цьому право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

В ухвалі ВССУ від 27.01.2016 року у справі №6-12402ск15 суд зазначив, що відсутність іншого житла у співвласника квартири, частка якого припиняється на підставі ст. 365 ЦК України, є істотною шкодою, що завдається йому, у зв`язку з таким припиненням права власності.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем внесено на депозитний рахунок суду грошова компенсація вартості згідно квитанцій № 0.0..1 від 24.09.2018 року на суму 396 282,00 грн., та квитанції від 21.09.2018 на суму 200 000,00 грн., що в сумі складає 596 282,00 грн. та відповідає ринковій вартості 71/600 частини квартири АДРЕСА_1 , визначеної у висновку експертного дослідження від 29.05.2017 № 8814.

Місцевий суд вважав, що припиненням права власності ОСОБА_1 на його частку в спільній частковій власності йому та його сім`ї не буде спричинено шкоди, оскільки суми, внесеної на депозит суду достатньо для купівлі окремого житла в місті Києві, а отже, умови, передбачені ст. 365 ЦК України, є доведеними.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком, оскільки вважає його не обґрунтованим.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в статті 2 ЦК України засад, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 січня 2016 року (провадження № 6-2925цс16), а також Верховним Судом у постанові від 13 липня 2018 року у справі № 610/2035/17-ц.

В даному випадку, на думку колегії суддів суд першої інстанції дійшов необґрунтованого та безпідставного висновку про те, що спільне користування майном між сторонами є неможливим, а також, що таке припинення не завдасть значної шкоди співвласнику.

Апеляційним судом встановлено, що у власності ОСОБА_1 , як на час ухвалення судом першої інстанції рішення по справі, так і на даний час не перебуває іншого нерухомого майна, спірна квартира загальною житловою площею 76,3 кв.м. складається із чотирьох кімнат. У п. 4 Договору дарування частини квартири від 12.04.2017 року, зазначено що вартість частки відповідача згідно висновку про вартість майна складає 1 135 21,23 грн. А відтак, висновок суду про те, що частка відповідача є не значною та йому не буде спричинено шкоду не відповідає обставинам справи (т.1. а.с.215).

Поряд з цим, колегія суддів розцінює критично наданий позивачем висновок НІСЕ від 29.05.2017 року, про те, що вартість частки становить 596 282,00 грн., оскільки 07.04.2017 року (за півтора місяця) з метою вчинення договору дарування була проведена оцінка спірної частки і визначено вартість у 1 135 21,23 грн. При цьому, поданий позивачем висновок не містить інформації у зв`язку з чим, так швидко відбулося таке значне знецінення спірної частки.

Також, колегією суддів, розцінюються критично і до уваги не приймаються пояснення позивача щодо вірного визначення розміру компенсації і можливості придбання за рахунок компенсації відповідачем житла у місті Києві і посилання при цьому, на роздруківку з сайту «Столична Нерухомість», оскільки з наданих варіантів видно, що для порівняння було взято нерухомість у віддалених районах міста Києва та за його межами, що на думку колегії суддів не свідчить про рівноцінність вартості житла на АДРЕСА_1, де знаходиться власність відповідача, на володіння, користування та розпорядження якою він має право.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що припинення права власності відповідача, за запропонованим позивачем варіантом завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Крім того, колегія суддів розцінює критично і не погоджується із висновком, що спільне володіння і користування позивачем та відповідачем квартирою є неможливим, у зв`язку із складними стосунками, що склалися між сторонами, різницею у віці та відсутністю будь-яких взаємовідносин, які б давали змогу говорити про можливість спільного проживання в житловому приміщенні, а також недосягненням сторонами згоди щодо умов користування квартирою, оскільки вказані обставини позивачем не доведені, та судом першої інстанції не встановлені.

В матеріалах справи відсутні будь які докази існування між сторонами неприязних стосунків, а різниця у віці та відсутність взаємовідносин, на думку колегії суддів, про це не свідчить.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що вирішуючи спір, дослідивши та давши оцінку поданим доказам, суд першої інстанції дійшов передчасного та необґрунтованого висновку, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження наявності усіх підстав, передбачених законодавством, для припинення права власності на частку відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, враховуючи, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, іпід час перегляду справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду є безпідставним та незаконним, а тому, підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року скасувати, та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про припинення права на частку в спільному майні - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

Є.М. Суханова