Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 371/1336/16-ц
Номер провадження 22-ц/824/1784/2019
Головуючий у суді першої інстанції А.С. Поліщук
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
30 січня 2019 року місто Київ

Номер справи 371/1336/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Миронівського районного суду Київської області від 03 вересня 2018 року, ухвалене у складі судді Поліщука А.С., в приміщенні Миронівського районного суду Київської області о 18год. 03хв., відомості про дату складення повного рішення відсутні, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом знесення дворової вбиральні, мотивованим тим, що у 1996 році він придбав у власність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1. Для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства за вищевказаною адресою йому було надано у власність 0,25 га. землі. Вказав, що власник сусіднього домоволодіння, порушуючи санітарні норми та правила, державні будівельні норми, збудувала дворову вбиральню, чим спричиняє йому і членам його сім'ї незручності, таким чином перешкоджає користуватися житловим будинком. Прохання перенести туалет відповідач протягом десяти років ігнорує. За його зверненням 02.08.2016 року до Зеленьківської сільської ради на предмет розташування дворової вбиральні було проведено обстеження та складено акт від 26 серпня 2016 року, було встановлено, що дворова вбиральня на вищевказаній садибі суперечить вимогам ст. 103 глави 17 Земельного кодексу України, п. 3. 26 ДБН 360-92**, де зазначено, що дворові вбиральні повинні знаходитись в глибині двору.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 03 вересня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власності шляхом знесення дворової вбиральні.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову, оскільки ним було надано у розпорядження суду докази на підтвердження обставин, зазначених у позові, яким суд не надав належної оцінки. Вважає, що суд необґрунтовано відмовив йому у приєднанні до матеріалів справи доказів поданих з клопотанням 17.08.2018 року, а саме відповіді та приписи Державної архітектурно - будівельної інспекції та Департаменту Державної архітектурно - будівельної інспекції. Суд не взяв до уваги, що порушення відповідачем санітарних норм призвели до забруднення питної води у його колодязі. Суд не зазначив мотиви відхилення доказів щодо порушення відповідачем норм герметичності вигрібної ями та місця розміщення дворової вбиральні. Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_5 Суд не обґрунтував чому не взяв до уваги висновки відділу містобудування та архітектури Миронівської РДА, викладені у листі від 26.06.2017 року №159.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити скаргу з викладених підстав.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_6 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просили залишити без змін як законне і обґрунтоване, посилаючись на обставини викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про їх недоведеність.

Колегія суддів вважає такий висновок суду законним та обґрунтованим, він відповідає встановленим у справі обставинам, зібраним по справі доказам з огляду на таке.

Так, відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 103 Земельного кодексу України власники та користувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Відповідно до статті 15 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» підприємства, установи, організації та громадяни при розробленні і використанні нових технологій, проектуванні, розміщенні, будівництві, реконструкції та технічному переобладнанні підприємств, виробничих об'єктів і споруд будь-якого призначення, плануванні та забудові населених пунктів, курортів, проектуванні і будівництві каналізаційних, очисних, гідротехнічних споруд, інших об'єктів зобов'язані дотримувати вимог санітарного законодавства.

Відповідно до санітарних вимог майданчики для компосту, дворові вбиральні та очисні споруди каналізації повинні знаходитись у глибині двору не ближче 15 м від вікон житлових будинків, в тому числі і сусідніх садиб, сараї для утримання худоби і птиці - не ближче 12 м. Господарські будівлі й гаражі допускається об'єднувати на суміжних ділянках (ДБН 360-92** п. 3.26).

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу від 15 червня 1996 року.

Власником земельної ділянки, розташованої по сусідству із домоволодінням позивача, та розташованих на ній споруд, за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 12 листопада 2004 року, свідоцтва про право власності, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Із матеріалів справи вбачається, що як на доказ зазначених у позові обставин позивач посилався на те, що за його зверненням до Зеленьківської сільської ради Миронівського району Київської області було проведено обстеження земельних ділянок належних позивачу та відповідачу на предмет розташування дворової вбиральні та встановлено, що дворова вбиральня на території будинку за адресою: АДРЕСА_1 суперечить п. 3.26 ДБН 360-92**, де зазначено, що дворові вбиральні повинні знаходитись в глибині двору, та добросусідства, передбаченого ст. 103 глави 17 Земельного кодексу України.

Так, положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи наведені норми закону слід зробити висновок про те, що обов'язок доведення факту порушення відповідачем прав позивача, покладається саме на позивача. Звертаючись до суду із вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом знесення дворової вбиральні позивач повинен був довести ті обставини, на які посилається у позовній заяві, підтвердити їх належними та допустимими доказами.

Проте позивач не надав у розпорядження суду належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених у позовній заяві обставин.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду матеріали справи не містять. Таких доказів не додано позивачем до апеляційної скарги, не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що 09 лютого 2017 року за клопотанням представника позивача судом було призначено судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання щодо дотримання вимог нормативних документів (ДБН, санітарних норм) розміщення відповідачем дворової вбиральні, проте позивач відмовився від її проведення.

Відповідно доч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач повинен був довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилався як на підставу своїх вимог, однак не надав суду беззаперечних доказів на підтвердження порушення відповідачем його прав. Такі докази позивача ґрунтуються лише на припущеннях.

Суд вірно не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_5, оскільки такі показання не можуть бути беззаперечним доказом на підтвердження обставин зазначених позивачем у позові. Такі покази є суб'єктивними та оціночними судженнями свідка.

Під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено, що додані до апеляційної скарги приписи Департаменту Державної архітектурно - будівельної інспекції у Київській області від 28.12.2017 року № С-2812/2, від 12.02.2018 року №С -1202/1 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм стандартів і правил стосовно вигрібної ями з відведенням каналізації із житлового будинку, яка є елементом приналежності до основної речі - житлового будинку, і окремо від нього не функціонує скасовані рішенням окружного адміністративного суду міста Києва від 17.09.2018 року № 826/5332/18. Дії Департаменту Державної архітектурно - будівельної інспекції у Київській області щодо зобов'язання ОСОБА_4 усунути допущені порушення визнані протиправними.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції у тому, що факт наявності у колодязі позивача «каліфлонійської бактерії» не підтверджує того, що джерелом їх походження є саме дворова вбиральня відповідача, а тому суд першої інстанції обґрунтованого не взяв до уваги копію результатів санітарно-мікробіологічного дослідження та лист Миронівського районного управління Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області від 12 липня 2018 року №10-29.1.7-09/223.

Крім того, із листа Миронівського районного управління Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області вбачається, що дворова вбиральня відповідача знаходиться на відстані близько 24 метрів від колодязя позивача, що в межах санітарних норм, передбачених п.п. 2.22 п. 2 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 17 березня 2011 № 145, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 квітня 2011 р. за № 457/19195.

Такі посилання позивача є лише його припущеннями та не можуть вважатися належним доказом на підтвердження того, що колодязь позивача забруднено саме з вини відповідача.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у своїй сукупності доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 03 вересня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 14 лютого 2019 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна