ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 682/1555/19
Провадження № 22-ц/4820/1653/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Купельського А.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 липня 2019 року, суддя Зеленська В.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

У травні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача, фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на свою користь 9657,51 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при її звільненні та 24313,81 грн. грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток за період роботи з 16 січня 2007 року по 31 грудня 2018 року.

В обґрунтування доводів позивач зазначила, що вона з 26 січня 2007 року по 16 січня 2019 року працювала у приватного підприємця ОСОБА_1 продавцем в кіоску «Вікторія», що знаходиться за адресою: площа АДРЕСА_1 . 16 січня 2019 року трудовий договір між ними було розірвано за згодою сторін. За весь час роботи з 26 січня 2007 року по 16 січня 2019 року відповідач не надавала їй щорічні відпустки та не виплачувала грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, а лише сплачувала мінімальну заробітну плату. При зверненні до відповідача з вимогою про виплату грошової компенсації за вищевказаний період роботодавцем було відмовлено з підстав відсутності грошових коштів. З цього приводу вона звернулася із листом до Управління Держпраці у Хмельницькій області, за наслідками розгляду якого Управлінням було проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 та встановлено, що при її звільненні 16 січня 2019 року відповідачем не проведено оплату праці за січень 2019 року. Також інспекцією було встановлено, що при проведенні звільнення ФОП ОСОБА_1 допущено порушення ч. 1 ст. 83 КЗпП України щодо нарахування їй грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки. Листом від 12 березня 2019 року відповідач повідомила, що має можливість сплатити 3877 грн. Вважає, що ОСОБА_1 повинна виплатити їй 24313,81 грн. грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки та 9657,51 грн. за час затримання розрахунку із нею за період з 16 січня 2019 року по 12 березня 2019 року. Оскільки в добровільному порядку відповідач відмовилася сплатити вищевказані грошові кошти, вона звернулася до суду для захисту своїх прав.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 липня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки за період роботи з 26 січня 2007 року по 26 січня 2018 року в сумі 10340,90 грн. без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 9657,51 грн. без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 768,40 грн. судового збору.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем при звільненні позивача не проведено розрахунку по виплаті грошової компенсації за невикористану відпуску, тому відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку, який відповідачем не оспорювався, з останнього підлягає стягненню грошова компенсація за невикористану відпустку. У зв?язку з тим, що відповідачем не було вчасно проведено розрахунку, з останнього слід стягнути середньомісячну заробітну плату за час затримки цього розрахунку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 липня 2019 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позову.

На обґрунтування скарги апелянт зазначила, що оскаржуване судове рішення є незаконним та необґрунтованим. На її думку суд при вирішенні спору вийшов за межі позовних вимог, стягнувши при цьому іншу суму ніж зазначена у позовних вимогах. Вважає, що складений позивачем розрахунок є невірним, оскільки у ньому зазначено кількість календарних днів у розрахунковому періоді, які зменшуються на вихідні та неробочі дні, перелік яких до березня 2015 року складав 10 днів, після прийняття 05 березня 2015 року Верховною Радою України Закону України «Про внесення змін до статті 73 Кодексу законів про працю України». Судом також безпідставно не застосовано наслідки спливу позовної давності, оскільки у відповідності з вимогами ст. 233 КЗпП України встановлений тримісячний строк, який позивачем було пропущений. Також вказала, що у її діях відсутня вина у невиплаті грошової компенсації позивачу, оскільки остання при звільненні відмовилася від такої виплати, у день звільнення позивач не з`явилася на робоче місце.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила суд апеляційної інстанції залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з п. 2 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Частиною 1 ст. 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на викладене, розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Встановлено, що з 26 січня 2007 року ОСОБА_2 працювала у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на посаді продавця.

16 січня 2019 року сторони розірвали трудовий договір за згодою сторін.

При звільненні ОСОБА_2 не було виплачено грошової компенсації за невикористані відпустки.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються письмовими доказами у справі.

Частиною 1 статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Пунктом 6 трудового договору №49 від 26 січня 2007 року передбачено право ОСОБА_2 на оплачувану відпуску тривалістю 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік.

Підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України).

Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.

Письмові докази у справі та пояснення сторін вказують на те, що ОСОБА_2 за період роботи за період з 26 січня 2007 року по 16 січня 2019 року не використала жодної щорічної відпустки. Даний факт відповідачем не спростовано.

За таких обставин суд першої інстанції правильно виходив з того, що при звільненні ОСОБА_2 їй не було виплачено грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, внаслідок чого ці кошти підлягають стягнення з ФОП ОСОБА_1 в судовому порядку.

Проте судом не в повній мірі досліджено долучений позивачем розрахунок середньої заробітної плати за невикористані щорічні відпустки, оскільки цей розрахунок не ґрунтується на вимогах закону.

Визначення розміру грошової компенсації за невикористані відпустки здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Як передбачено п. 2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

В силу п. п. 5, 7 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Позивач просив стягнути середній заробіток за невикористані відпустки за період з 26 січня 2007 року по 31 грудня 2018 року.

Загальна кількість днів щорічних відпусток, право на які мала ОСОБА_2 за весь час роботи у ФОП ОСОБА_1 склала 287 днів. За період роботи позивач жодного дня відпуски не використала.

Відповідно до індивідуальних відомостей з реєстру застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України ОСОБА_2 у 2018 році щомісяця отримувала заробітну плату у розмірі 3723 грн., тобто сумарна заробітна плата за рік становила 46676 грн. (3723х12) (а.с. 29). З урахуванням того, що у 2018 році було 10 святкових та неробочих днів, середньоденний заробіток позивача за 2018 року становив 125,85 грн. (44676:(365-10)).

Сторонами визнано, що у період з січня 2018 року по січень 2019 року ОСОБА_2 виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку у сумі 3877 грн.

З урахуванням викладеного, грошова компенсація за невикористані відпустки ОСОБА_2 за період з 26 січня 2007 року по 31 грудня 2018 року становитиме 32241,95 грн. (287х125,85-3877).

У своїх позовних вимогах ОСОБА_2 просила суд стягнути грошову компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 24313,81 грн.

За змістом ст.ст. 13, 264 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація за невикористані відпустки у розмірі 24313,81 грн.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

За останні два місяці, що передували звільненню, ОСОБА_2 фактично відпрацювала 42 робочих дні (листопад, грудень 2018 року).

Відповідно до п. 5 трудового договору ОСОБА_2 надавалися щотижня вихідні дні у понеділок та середу.

Як вже вказувалося вище, заробітна плата ОСОБА_2 за 2018 рік за кожен місяць становила 3723 грн. Тобто, середньоденна заробітна плата позивача за цей період становила 177,29 грн.(3723:42).

За період з 16 січня 2019 року по 12 березня 2019 року кількість фактично відпрацьованих ОСОБА_2 днів становить 37 днів (січень - 11 днів, лютий - 20 днів, березень - 7 днів), а тому за вищевказаний період невиплачена заробітна плата становить 6559,73 грн.(177,29х37).

Посилання ФОП ОСОБА_1 на пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не ґрунтується на законі.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 (справа № 1-5/2012), в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким чином невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищевикладеного, рішення суду в частині стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки підлягає зміні, а в іншій частині судове рішення ухвалене з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 липня 2019 року змінити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 ) грошову компенсацію за невикористані відпустки за період роботи з 26 січня 2007 року по 31 грудня 2018 року в сумі 24313,81 грн. без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 16 січня 2019 року по 12 березня 2019 року у сумі 6559,73 грн. без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

А.В. Купельський