Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 569/1274/16-ц

провадження № 61-24767св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 30 березня 2017 року у складі колегії суддів: Григоренка М. П., Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері.

Позов обґрунтований тим, що позивач є пенсіонером за віком, інвалідом ІІ групи, страждає невиліковними хворобами, перенесла інсульт, у зв`язку з чим потребує догляду, особливого харчування та грошових коштів на лікування, її пенсія та соціальні виплати не дають можливості задовольнити вказані потреби у повному обсязі, а її дочка ОСОБА_2 , всупереч положенням статті 202 СК України, допомоги їй не надає. Тому просить стягнути аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з дати пред`явлення позову і довічно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 грудня 2016 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 отримує пенсію у розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги відповідно до частини четвертої статті 75 СК України та частини першої статті 202 СК України, що свідчить про безпідставність та недоведеність позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 30 березня 2017 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/10 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, починаючи із дня пред`явлення позову - 02 лютого 2016 року.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відповідач фактично визнала пред`явлені до неї вимоги, оскільки не заперечує існування у позивача потреби в отриманні додаткової допомоги через незадовільний стан здоров`я та неналежний майновий стан, а спір між сторонам існує щодо розміру аліментів, які має сплачувати ОСОБА_2 матері, тому з урахуванням майнового, сімейного стану та рівня доходу кожної із сторін у справі суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та про стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 із ОСОБА_2 у розмірі 1/10 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, починаючи із дня пред`явлення позову, а саме 02 лютого 2016 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, у якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

15 травня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі.

У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_2 .

У травні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 квітня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

19 червня 2019 року ухвалою Верховного Суду зупинено касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері (№ 569/1274/16-ц) за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 30 березня 2017 року, до закінчення перегляду в касаційному порядку об'єднаною палатою Верховного Суду справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері (№ 212/1055/18-ц).

18 грудня 2019 року ухвалою Верховного Суду поновлено касаційне провадження у справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку про фактичне визнання відповідачем позову з огляду на те, що відповідач подала заперечення на позов та апеляційну скаргу, у яких ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні позову, що не може свідчити про визнання нею позову.

ОСОБА_1 не надала доказів порушення відповідачем її прав діями чи бездіяльністю, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.

Обов`язки дочки відповідач виконує, на відміну від позивача як матері, яка самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків з часу припинення сумісного проживання з батьком.

Факт надання відповідачем допомоги матері підтверджено поясненнями як самого позивача, так свідків, а також копіями квитанцій щодо сплати комунальних послуг.

Коли у позивача у 2013 році стався інсульт, відповідач та її сестра здійснювали догляд за матір`ю, надавали матеріальну допомогу, забезпечували необхідними ліками.

Після відмови відповідача щодо відчуження належної їй на праві спільної власності на користь позивача квартири, ставлення позивача змінилося, і з метою впливу вона звернулася до суду із вказаним позовом.

Суди першої інстанції правильно встановив, що розмір отримуваної позивачем пенсії перевищує мінімальний прожитковий мінімум, тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 потребує матеріальної допомоги, а її необхідність у витратах на лікування не підтверджена доказами.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області неправильно встановлено факт визнання відповідачем позову без обґрунтування рішення іншими мотивами та доводами, які свідчили б про необґрунтованість скасованого рішення суду першої інстанції.

Аргументи інших учасників справи

Заперечення на касаційну скаргу мотивоване тим, що ОСОБА_2 визнала факт погіршення у позивача стану здоров`я, у зв`язку з чим потребує допомоги, що згідно з частиною першою статті 61 ЦПК України 2004 року не підлягає доказуванню.

Застосування судом першої інстанції статті 75 СК України є дискримінаційною дією суду щодо хворої матері, що заборонено Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

З огляду на встановлений Конституцією України обов`язок дитини піклуватися про непрацездатних батьків у непрацездатної матері є право вимагати від дитини здійснення такого піклування.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою позивача ОСОБА_1 .

Станом на сьогодні ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, інвалідом ІІ групи за загальним захворюванням, має хронічні захворювання, у 2013 році перенесла гостре порушення мозкового кровообігу, у зв`язку з чим потребує постійного стороннього догляду.

ОСОБА_1 отримує пенсію державного службовця, розмір якої на грудень 2015 року та січень 2016 року становить 2 884,74 грн, про що свідчить довідка від 01 лютого 2016 року № 865.

Згідно з довідкою від 02 лютого 2016 року № 524 управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Рівненської міської ради, ОСОБА_1 отримує виплату громадянам, які зазнали політичних репресій та згодом були реабілітовані, у розмірі 75,00 грн щомісяця.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Статтею 203 СК України визначено, що дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

У виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, особами з інвалідністю, а дитина (стаття 6 цього Кодексу) має достатній дохід (заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов`язаних з лікуванням та доглядом за ними (стаття 206 СК України).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач фактично визнала позовні вимоги, оскільки не заперечує існування у позивача потреби в отриманні додаткової допомоги через незадовільний стан свого здоров`я та неналежний майновий стан, а спір між сторонам існує лише щодо розміру аліментів, які має сплачувати ОСОБА_2 своїй матері.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що розмір пенсії позивача становить 2 884,74 грн, а згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» визначено на 2016 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 1 січня 2016 року - 1 074,00 грн, з 01 травня- 1 130,00 грн, з 01 грудня - 1 247,00 грн.

Враховуючи встановлені фактичні обставини та вказані положення закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 отримує пенсію у розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги відповідно до частини четвертої статті 75 СК України та відповідно до частини першої статті 202 СК України, що свідчить про безпідставність і недоведеність позовних вимог. Позивачем не надано належних та допустими доказів, що вона потребує матеріальної допомоги на сьогодні.

Саме такі правові висновки зроблені у постанові об`єднаної Палати Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, провадження № 16-2386сво19, де вказано, що при встановленні, чи потербують батьки матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про потребу в матеріальній допомозі. Отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач фактично визнала позовні вимоги.

Разом з тим суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що відповідач подала заперечення на апеляційну скаргу, у який вказувала, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Суд апеляційної інстанції без належного мотивування скасував законне рішення суду першої інстанції, не спростував висновків суду першої інстанції про безпідставність вимог позивача, а здійснив лише посилання на часткове визнання відповідачем позову, що не відповідає матеріалам справи.

З огляду на встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи, з урахуванням того, що право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка потребує матеріальної допомоги, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в позові.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції, яке помилково скасував суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

За наведених обставин Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції необхідно скасувати, а рішення суду першої інстанції - залишити в силі.

Суд апеляційної інстанції без належного на те мотивування здійснив переоцінку доказів у справі та дійшов висновку про часткове задоволення позову без викладення відповідних доводів та мотивів, не спростував висновків суду першої інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України, встановивши, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, скасування рішення суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 30 березня 2017 року скасувати, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 грудня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик