Справа № 465/3862/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/811/2544/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року м. Львів

Справа № 465/3862/16-ц

Провадження № 22-ц/811/2544/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних прав:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 порядку спрощеного провадження на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 вересня 2018 року у складі судді Бориславського Ю.Л.

у справі

за позовом ОСОБА_2 до Львівського комунального підприємства «Львівський ліхтар» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та поновлення на черзі,

ВСТАНОВИВ:

29.06.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Львівського комунального підприємства «Львівський ліхтар» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та поновлення на черзі.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що із 01.08.2015 року ОСОБА_2 переведений у Львівське комунальне підприємство «Львівський ліхтар» на посаду менеджера-економіста. 31.05.2016 року його було звільнено у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці на підставі наказу № 73. Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки причини звільнення та процедура не відповідають вимогам КЗпП України.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просив поновити його на роботі, стягнути заробітну плату невиплачену в день розрахунку, компенсацію за затримку виплати заробітної плати, а також здійснити індексацію, відшкодування моральної шкоди та поновити на черзі працівників, які потребують покращення житлових умов.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 24 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Львівського комунального підприємства «Львівський ліхтар» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та поновлення на черзі - відмовлено

Вищевказане рішення Залізничного районного суду м. Львова оскаржив ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що рішенням суду першої інстанції прийняте з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права, є незаконним та завідомо неправосудним та наголошує на тривалому розгляді позову ОСОБА_2, як людини з особливими потребами з огляду на інвалідність, що свідчить про порушення норм Цивільного процесуального кодексу України та положень Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, а відтак свідчить про незаконність оскаржуваного рішення.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції незаконно розглянув справу у спрощеному провадженні та незаконно не прийняв уточнення та доповнення до позовної заяви.

Поряд із цим, у апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує на те, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення не підтверджується належними копіями доказів із матеріалів справи. При цьому, апелянтом ставиться під сумнів законність призначення та наявність повноважень ОСОБА_3., як директора ЛКП «Львівський ліхтар», а також зазначено про необґрунтованість відзиву на позовну заяву, що поданий останнім без належних доказів.

Окрім цього, апелянт зазначає, що висновок суду про дотримання ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України щодо своєчасного повідомлення ОСОБА_2 не підтверджене належними та допустимими доказами. Також відсутні докази відмови позивача отримати трудову книжку.

При цьому, у апеляційній скарзі зазначено, що посада позивача не скорочена і до сьогодні, а копія Статуту ЛКП «Львівський Ліхтар» незаконна, оскільки не завірена Львівською міською радою і не внесена у відповідні реєстри. Також апелянт вказує на відсутність доказів вибірковості скорочення ОСОБА_2 серед працівників з особливими потребами.

ОСОБА_2 просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 вересня 2018 року як незаконне та постановити нове, яким поновити ОСОБА_2 на роботу в ЛКП «Львівський ліхтар» на займану посаду менеджера економіста з якої був звільнений з роботи наказом по підприємству № 73-к від 31 травня 2016 року. Виплатити 212 313,37 грн. заробітної плати, що не виплачена в день розрахунку, плюс компенсація за затримку виплати заробітної плати за кожен день протермінування, плюс індексація від дати звільнення до дня 09.08.2018 року та 200 000,00 грн. за завдану моральну шкоду. У випадку коли остаточне рішення у справі буде постановлене через тривалий термін вимагаємо зазначити, що суму відшкодування слід перераховувати на день проголошення вказаного рішення. Поновити ОСОБА_2 на черзі працівників ЛКП «Львівський ліхтар» які потребують покращення житлових умов і отримання житла. Повернути незаконно сплачений за ухвалою Франківського районного суду м. Львова судовий збір 551,20 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає що судове рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 вересня 2018 року відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 з 01.08.2015 року прийнятий на посаду менеджера-економіста по переводу з ЛКП «Сяйво» згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України з оплатою праці згідно штатного розпису, що стверджується копією наказу №31-К від 01.08.2015 року та копією трудової книжки.

Згідно наказу № 73-К від 31.05.2016 року ОСОБА_2 - менеджера-економіста звільнено з 31.05.2016 року у зв'язку із скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу посаду згідно п.1 ст. 40 КЗпП України.

Як встановлено матеріалами справи, а саме із копій штатного розпису адмінуправлінського персоналу підприємства ЛКП «Львівський ліхтар» Франківського району м. Львова, з 01.12.2014 р. у ЛКП «Львівський ліхтар» працювало 2 працівники на посаді менеджера з організації ефективного використання енергії - економіст, однак, штатним розписом, який введено в дію з 01.06.2016 року такої посади не передбачено.

У відповідності до попередження від 31.03.2016р., за підписом директора ЛКП «Львівський ліхтар», позивача повідомлено про наступне звільнення з займаної посади енергоменеджера з організації ефективного використання енергії - економіста з 31.05.2016 р. за п. 1 ст. 40 КЗпП України - скорочення чисельності працюючих, у зв'язку з тим, що з 01.03.2016 р. ЛМКП «Львівводоканал» став виконавцем послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення, з яким був ознайомлений позивач 01.04.2016 р., про що свідчить його підпис.

Згідно із актом перевірки Державної інспекції України з питань праці ГУ Держпраці у Львівській області щодо додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування №7 ЛКП «Львівський ліхтар», проведеною в період з 07.04.2017 року по 10.04.2017 року перевіркою встановлено, що порушень трудового законодавства на підприємстві немає, зокрема, не виявлено порушень щодо укладення трудових договорів, звільнення працівника у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі, скорочення чисельності або штату працівників проводиться у разі неможливості його переведення на іншу роботу за його згодою, дотримано вимоги ст. 43, ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України.

Як вбачається із матеріалів справи, 31.05.2016 р. комісією ЛКП «Львівський ліхтар» складено акт, затверджений директором підприємства, про те, що позивач ознайомлений із змістом наказу №73-К від 31.05.2016 р. про його звільнення, відмовився від підпису у ньому та отримання трудової книжки та відповідно до наказу №74-К від 01.06.2016 року призначено відповідального за зберігання трудової книжки позивача.

У відповідності до листа від 02.06.2016 року, за підписом директора ЛКП «Львівський ліхтар» ОСОБА_3. на адресу ОСОБА_2, останньому повідомлено про те, що у зв'язку із тим, що він відмовився від отримання своєї трудової книжки, така зберігається в ЛКП «Львівський ліхтар» та запропоновано з'явитись для її отримання.

Надалі, 10.01.2018 року позивач надіслав лист директору ЛКП «Львівський ліхтар», у якому, серед іншого, просив надіслати рекомендованим листом його трудову книжку, що згідно супровідного листа від 12.01.2018 року було зроблено відповідачем.

Відтак, враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до переконання, що при звільненні позивача у зв'язку із скороченням штату працівників ЛКП «Львівський ліхтар», відповідачем було дотримано вимоги законодавства, а тому у задоволенні позовних вимог про поновлення ОСОБА_2 слід відмовити. При цьому, суд дійшов до висновку що не підлягають до задоволення і позовні вимоги про виплату 87 723,24 грн. матеріальної шкоди як середньої заробітної плату за час вимушеного прогулу від дати звільнення до дня 05.12.2017 та поновлення позивача на черзі працівників ЛКП «Львівський ліхтар», які потребують покращення житлових умов і отримання житла, оскільки такі є похідним від позовної вимоги про поновлення на роботі, у задоволенні якої суд відмовив. Позовна вимога щодо вирішення питання про законність подальшого перебування ОСОБА_3. на посаді директора ЛКП «Львівський ліхтар» також не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то відмовляючи у зазначеній вимозі суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду жодних доказів в підтвердження вимоги щодо стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. та не вказав в чому полягають його моральні страждання, втрата нормальних життєвих зв'язків, або у чому полягали його додаткові зусилля для організації свого життя.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, з 01.08.2015 року ОСОБА_2 прийнятий на посаду менеджера-економіста по переводу з ЛКП «Сяйво». Надалі, 31.05.2016 року ОСОБА_2 звільнено у зв'язку із скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу посаду.

Згідно із роз'яснень даних у п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При цьому, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, яку підтримав Верховний Суд у постанові від 19 березня 2018 року у справі № 186/608/16-ц.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, попередженням від 31.03.2016р., за підписом директора ЛКП «Львівський ліхтар», позивача повідомлено про наступне звільнення з займаної посади енергоменеджера з організації ефективного використання енергії (енергоменеджер з обліку та використання тепла, води, електричної енергії) - економіста з 31.05.2016 р. за п. 1 ст. 40 КЗпП України - скорочення чисельності працюючих, у зв'язку з тим, що з 01.03.2016 р. ЛМКП «Львівводоканал» став виконавцем послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення, з яким позивач був ознайомлений 01.04.2016 р., про що свідчить його підпис.

Відтак, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що відповідачем було дотримано вимоги КЗпП України щодо своєчасного повідомлення ОСОБА_2 про скорочення чисельності штату працівників та майбутнє звільнення.

Поряд із цим, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до правового висновку, сформульованого у постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17, роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний суд у постанові від 05 квітня 2018 року у справі № 303/3785/16-ц.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем запропоновано позивачу з 01.06.2016 р. вакантну посаду столяра по строковому трудовому договору, однак останній відмовився від запропонованої посади.

Більше цього, згідно відповіді директора ЛМКП «Львівводоканал» ОСОБА_4 позивач працював у ЛМКП «Львівводоканал» на умовах трудової угоди №35-16, термін дії якої з 01.06.2016 року до 31.12.2016 року, прийнявши на себе виконання робіт контролера дільниці Франківського району відділу збуту послуг.

Відтак, матеріалами справи підтверджено, що при звільненні позивача у зв'язку із скороченням штатної чисельності дотримано всіх вимог законодавства, що регулюють вивільнення працівника.

Поряд із цим, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги твердження позивача та його представників про те, що ЛКП «Львівський ліхтар» порушує права інвалідів, оскільки таке спростовується, зокрема відповіддю директора Фонду соціального захисту інвалідів Львівське обласне відділення від 19.04.2017 року, згідно якої норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів ЛКП «Львівський ліхтар» у 2015 р. становив 3 особи, фактично працювало 4 осіб; у 2016 р. норматив становив 3 особи, а фактично працювало 5 осіб.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом N 58 від 29.07.93 р. (зі змінами і доповненнями) власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідно до частини четвертої статті 235 КЗпП України в разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримки у видачі трудової книжки; вини власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26 грудня 2018 року у справі № 302/424/17.

Як вбачається із матеріалів справи, 31.05.2016 р. комісією ЛКП «Львівський ліхтар» складено акт, затверджений директором підприємства, про те, що позивач ознайомлений із змістом наказу №73-К від 31.05.2016 р. про його звільнення, відмовився від підпису у ньому та отримання трудової книжки. При цьому, наказом №74-К від 01.06.2016р. призначено відповідального за зберігання трудової книжки позивача.

Згідно листа від 02.06.2016 р., за підписом директора ЛКП «Львівський ліхтар» ОСОБА_3. на адресу позивача, останньому повідомлено про те, що у зв'язку із тим, що він відмовився від отримання своєї трудової книжки, така зберігається в ЛКП «Львівський ліхтар» та запропоновано з'явитись для її отримання.

Як вбачається із матеріалів справи, 10.01.2018р. позивач надіслав лист директору ЛКП «Львівський ліхтар», у якому, серед іншого, просив надіслати рекомендованим листом його трудову книжку, що згідно супровідного листа від 12.01.2018 р. було зроблено відповідачем.

За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, оскільки у справі не встановлено, що така затримка відбулась з вини відповідача.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 19 листопада 2018 року у справі № 263/4607/16-ц.

Відтак, враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що при звільненні позивача у зв'язку із скороченням штату працівників ЛКП «Львівський ліхтар», відповідачем було дотримано усі вимоги законодавства України.

Поряд із цим, у матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази в підтвердження вимоги позивача щодо стягнення на його користь моральної шкоди, а також останнім не вказано, у чому полягають його моральні страждання, втрата нормальних життєвих зв'язків, або у чому полягали його додаткові зусилля для організації свого життя..

Окрім цього, щодо посилань апелянта про незаконність розгляду даної справи у спрощеному провадженні, то слід зазначити, що у рішенні суду першої інстанції обґрунтовано із посиланнями на положення чинного законодавства зазначені правові підстави розгляду цієї справи у спрощеному провадженні.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційн ої інстанції погоджується із вищевикладеними висновками суду першої інстанції.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для скасування рішення Залізничного районного суду м. Львова відсутні.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд ,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді