Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6683/15-ц Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 26 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/6683/15-ц за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє опікун ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання договору позики (розписки) недійсною та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана опікуном ОСОБА_2 ,

на рішення Богунського районного суду м. Житомир від 11 липня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Чішман Л.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 . Просив, посилаючись на положення ст.ст.215,216,230 ЦК України, визнати недійсною розписку від 27 березня 2013 року, надану ним відповідачу про отримання грошей в сумі 64 800 грн. та у відшкодування моральної шкоди стягнути 10 000 грн. Свої вимоги обґрунтовував тим, що на початку 2013 року був безробітним та ОСОБА_4 порекомендував звернутися до ОСОБА_5 , позичити в нього кошти і купити штукатурну станцію. Зустріч із ОСОБА_5 відбулася 07 березня 2013 року, останній погодився позичити кошти, але згодом сказав, що кошти позичить не він особисто, а його тітка ОСОБА_3 , яка працює у магазині його матері « ОСОБА_6 ». До підписання договору ОСОБА_5 сказав, що допоможе при розрахунку за штукатурну станцію, а він повинен підписати лише договір позики. У день підписання договору відповідач та ОСОБА_5 пригостили його пивом і кавою, повезли автомобілем до приватного нотаріуса Лінкевича Б.А. Що саме підписував у нотаріуса він пам`ятає смутно, але коли прийшов до тями, то зрозумів, що його ошукали у нього не було ні грошей, ні штукатурної станції. Окрім того, йому було підкладено попередній договір на продаж його квартири, який він також підписав, і та ж сама сума, нібито, наданого йому авансу була вказана у попередньому договорі. У присутності ОСОБА_4 12 травня 2013 року в нього відбулася розмова з ОСОБА_5 , який запевнив, що гроші віддасть йому 15 травня 2013 року. Після цієї розмови ОСОБА_5 став його уникати. З приводу шахрайських дій ОСОБА_5 він звернувся до правоохоронних органів із відповідною заявою, яка включена до ЄРДР. У зв`язку із сильними душевними стражданнями через те, що його обдурили, він намагався вкоротити собі віку, захворів на гіпертонію, що призвело до інсульту і, як наслідок, йому встановлена третя група інвалідності, а тому вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 листопада 2017 року ОСОБА_1 визнано недієздатним, а рішенням цього ж суду від 27 вересня 2018 року опікуном над ОСОБА_1 призначено його сина ОСОБА_2 (а.с.157,188).

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 25 жовтня 2018 року, занесеною до протоколу судового засідання, до участі у справі залучено опікуна ОСОБА_1 ОСОБА_2 (а.с.190).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, опікун позивача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Зазначає, що суд безпідставно не задовольнив клопотання про виклик свідків, які могли підтвердити факт не отримання позивачем коштів від ОСОБА_3 . Вважає, що відповідач навмисно не з`являлася у судові засідання, щоб не давати свідчення. Вважає, що спірна розписка не є належним доказом через відсутність умови про зобов`язання повернення коштів, а тому не може підтверджувати факт укладення договору позики. Суд не дослідив належним чином зміст розписки, у якій не зазначена дата повернення грошових коштів. Зазначає, що через шахрайські дії відповідача та її племінника його батько доведений до недієздатного стану і першої групи інвалідності.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, яку просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що апеляційна скарга подана та підписана неуповноваженою на те особою, оскільки до неї не додані документи, які підтверджують повноваження опікуна. Зазначає, що спірна розписка чітко підтверджує факт отримання ОСОБА_1 коштів. Вважає, що даний позов пред`явлений з метою затягнути процес повернення за договором позики коштів.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що боргова розписка є лише письмовим доказом у підтвердження укладання договору позики, а тому не може бути визнана недійсною, оскільки сам правочин позивачем не оспорюється.

Матеріалами справи доводиться та судом установлено, що 27 березня 2013 року ОСОБА_1 написав розписку (з процентами), за якою отримав від ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 64 800 грн. (а.с.5). У розписці зазначено, що за користування позикою ОСОБА_1 зобов`язується сплачувати позикодавцю 10% від фактичної суми позики. Проценти за отриманою позикою виплачуються позикодавцю позичальником щомісячно від фактичної суми позики. Також із змісту розписки випливає, що вона написана власноручно, містить підписи позичальника ОСОБА_1 , позикодавця ОСОБА_3 і свідка ОСОБА_5 .

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Звертаючись до суду із позовом про визнання розписки недійсною, ОСОБА_1 посилаючись на положення статті 230 ЦК України, зазначив, що написавши розписку, грошових коштів від ОСОБА_3 не отримав.

Частиною першою статті 230 ЦК України визначено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 03 липня 2013 року в справі №285/2310/13-ц із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , окрім іншого, стягнуто за договором позики від 27 березня 2013 року кошти в сумі 71 280 грн., яка складається із боргу 64 800 грн. та 10% місячних за користування грошовими коштами.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 30 жовтня 2013 року заочне рішення суду першої інстанції від 03 липня 2013 року в частині стягнення коштів за договором позики 27 березня 2013 року залишено без змін (а.с.123-124).

У рішенні апеляційного суду колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 71 280 грн., як боргу за договором позики від 27 березня 2013 року, укладення якого підтверджено письмовою розпискою, якою доводиться отримання позичальником від ОСОБА_3 коштів у сумі 64 800 грн.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, заочне рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 03 липня 2013 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу за договором позики в сумі 71 280 грн. набрало законної сили, а тому має преюдиційне значення для вирішення даного спору.

Факт отримання ОСОБА_1 коштів у позику від ОСОБА_3 підтверджується розпискою, про що зазначено у судовому рішенні в справі №285/2310/13-ц, а протилежного із матеріалів справи, що було б доведено належними та допустимими доказами, не вбачається. Рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не допитав свідків, про виклик яких було заявлено клопотання, не змінює висновків суду першої інстанції з огляду на преюдицію.

Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від вимоги про визнання розписки недійсною, а оскільки в задоволенні такої відмовлено правомірно, то й вимога про відшкодування моральної шкоди також не може бути задоволена.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому таке залишається без змін, що відповідає приписам статті 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана опікуном ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомир від 11 липня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: