Справа № 442/4432/18 Головуючий у 1 інстанції: Медведик Л.О.
Провадження № 22-ц/811/2726/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні позивачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в складі судді Медведика Л.О. від 31 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 жовтня 2018 року цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу залишено без розгляду.

Вказану ухвалу оскаржила ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Вважає, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права. Зазначає, що про те, що судовий розгляд справи призначено на 31 жовтня 2018 року вона не була повідомлена, дізналася про це від чоловіка, коли той перебував у приміщенні суду та зателефонував їй. Крім цього, вона не змогла з'явитися у судове засідання коли була проголошена оскаржувана ухвала з підстав захворювання її доньки.

В судове засідання відповідач не з'явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за його відсутності, зважаючи на те, що відповідач повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України та залишаючи позовну заяву без розгляду виходив з того, що позивач ОСОБА_2, яка належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, двічі до суду не з'явилася, а саме: -в судове засідання, призначене на 18.10.2018 року, не з'явилася, подавши заяву про відкладення розгляду справи в зв'язку з неможливістю прибуття на розгляд справи без обґрунтування поважності такого та неподання суду відповідних доказів; -в судове засідання, призначене на 31.10.2018 року повторно не з'явилася без повідомлення про причини такої неявки. Більше того, не надіслала суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення та вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою від 14 липня 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання на 9.08.2018 року 11 год. 20 хв. (а.с.11).

9 серпня 2018 року ухвалою суду задоволено клопотання відповідача та сторонам надано строк на примирення більше двох місяців (до 18.10.2018 року) та розгляд справи призначено на 18.10.2018 року 9 год. 30 хв. (протокол судового засідання та ухвала а.с. 18-19, 20).

Позивач була повідомлена про час та місце розгляду справи 18.10.2018 року, про що свідчить її власноручна розписка в матеріалах справи (а.с. 22), а також заява від 17.10.2018 року у якій позивач посилаючись на своє захворювання просила відкласти розгляд справи, що мав відбутися 18.10.2018 року.

18 жовтня 2018 року розгляд справи було відкладено на 31.10.2018 року 09 год. 45 хв. (протокол судового засідання а.с. 24) у зв'язку із задоволенням клопотання позивача про відкладення розгляду справичерез її захворювання. Однак до згаданої заяви позивачем не було долучено жодного доказу на підтвердження доводів такої, як не долучено і в подальшому, про що правильно вказав суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.

Про час та місце розгляду справи 31.10.2018 року позивач була повідомлена у відповідності до вимог закону, заздалегідь, а саме шляхом надіслання їй судової повістки про виклик до суду стандартного зразка із зазначенням прав та обов'язків сторін щодо явки у судове засідання та можливих наслідків неявки. Така повістка була надіслана рекомендованим поштовим повідомленням з вручення адресату та отримана позивачем 23.10.2018 року.

Вказаний факт підтверджується поштовим повідомленням про вручення позивачці судової повістки про виклик до суду (а.с. 27).

Зважаючи на наведене слід вважати, що позивачка була двічі поспіль належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, заздалегідь у відповідності до вимог закону.

Вказане позивачка підтвердила і у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Однак позивачка двічі поспіль, без поважних причин, не з'явилася у судове засідання (доказів про захворювання, яке б унеможливлювало її участь у першому судовому засіданні 18.10.2018 року нею не подано ні у суд першої, ані у суд апеляційної інстанції), крім цього другого разу вона навіть не повідомила суд про будь-які причини неявки та знову ж не подала жодних доказів, що підтверджували б поважність причин її неявки.

Долучена до апеляційної скарги довідка сімейної амбулаторії про перебуванні на прийомі у сімейного лікаря від 31.10.2018 року з приводу захворювання її доньки не слід вважати доказом, що підтверджував би поважність причин її неявки у судове засідання 31.10.2018 року. Так, така довідка не була подана до суду першої інстанції та не є довідкою встановленої форми, що свідчить про непрацездатність особи (необхідність догляду за донькою), тобто унеможливлює повноцінну участь у судовому засіданні. Крім цього, навіть у випадку дійсної неможливості позивача взяти участь у судовому засіданні нею не наведено жодних доводів неможливості повідомити будь-яким можливим способом (телефон, подання заяви, електронною поштою, факсимільне повідомлення, тощо) суд про неможливість її неявки у судове засідання та причини цього.

Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження;

5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:

1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;

2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки;

3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з'явилася особа, яку він представляє, або інший її представник;

4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з'явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов'язковою.

У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Наслідки, визначені частинами третьою - п'ятою цієї статті, настають і в разі, якщо учасник справи (його представник) залишить залу судового засідання.

У разі розгляду справи за відсутності позивача або відповідача суддя-доповідач оголошує стислий зміст позовної заяви або відзиву відповідно.

У разі відкладення розгляду справи суд повинен допитати свідків, які з'явилися. Тільки у виняткових випадках за ухвалою суду свідки не допитуються і викликаються знову.

Про відкладення розгляду справи постановляється ухвала.

У відповідності до змісту п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, якщо належним чином повідомлений позивач повторно (двічі поспіль) не з'явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез'явлення не перешкоджає розгляду справи, суд вправі вирішувати питання про залишення позову без розгляду.

Як наведено вище та позивачкою не оспорено та не спростовано, вона двічі поспіль, будучи належним чином повідомленою про час та місце судового розгляду, у судове засідання не з'явилася та жодних доказів про те, що цьому перешкоджали поважні причини не надала. Крім цього, повідомивши перший раз про причини неявки (які не слід вважати поважними) вдруге вказаного не вчинила.

Зважаючи на вказане у суду першої інстанції були відсутні підстави для повторного відкладення розгляду справи.

Тому судом апеляційної інстанції з'ясовується можливість проведення розгляду справи за відсутності позивачки.

Так, у матеріалах справи відсутня заява позивачки про розгляд справи у її відсутності.

Зважаючи на вказане апеляційним судом перевіряється лише одна обставина, що може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, а саме існування перешкод у розгляді справи у зв'язку із відсутністю позивачки.

Дійсно, у матеріалах справи наявна позовна заява, у якій позивачка виклала свою позицію стосовно позову та підстави його заявлення.

Однак, слід зазначити, що розгляд справи по суті не розпочався, судом позовна заява не оголошувалася та пояснення сторонами не надавалися.

Однак, відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України ( 254к/96-ВР ) охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК ( 2947-14 ) вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК) ( 1618-15 ). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. Ухвала суду про відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення не підлягає оскарженню в апеляційному та касаційному порядку (статті 293, 324 ЦПК) ( 1618-15 ). Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті.

Також за п 11. вказаної постанови, рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ст. 215 ЦПК ( 1618-15 ). У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС. Скасування рішення суду про розірвання шлюбу в разі, коли його було зареєстровано в органах РАЦС і подружжя (або один із них) взяли новий шлюб, можливе тільки у випадку, коли при його постановленні були допущені істотні порушення норм матеріального або процесуального права. Розглядаючи справу після скасування попереднього рішення про розірвання шлюбу, суд повинен з'ясувати, чи не було його зареєстровано в органах РАЦС, і вирішити питання про анулювання цього запису.

Також, з п. 15 цієї ж постанови вбачається, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК) ( 2947-14 ). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 р., тобто до дня набрання чинності СК. Відповідно до ч. 1 ст. 115 СК ( 2947-14 ) розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі РАЦС за заявою колишньої дружини або чоловіка. Сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила ЦК ( 435-15 ) про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) ( 2947-14 ) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Зважаючи на вказане слід вважати, що при вирішенні спору про розірвання шлюбу суду слід уникати формалізму та встановити ряд обставин, які мають істотне значення та, лише за наявності яких, суд вправі ухвалити рішення про розірвання шлюбу. При цьому слід вважати, що участь у розгляді справи сторін є до певної міри важливою, якщо не обов'язковою, оскільки законом не передбачена навіть можливість представництва у вказаних правовідносинах.

Так, суду слід з'ясувати взаємовідносини, які існують між сторонами, наявність дітей, можливість збереження сім'ї, зокрема, і в інтересах дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Без участі сторін слід вважати вказане здійснити практично не можливо.

Крім цього, суду слід з'ясувати чи дружина не перебуває у стані вагітності та чи дитина, народжена у шлюбі досягла один рік, оскільки вирішення питання про розірвання шлюбу у цьому випадку можливо за виняткових обставин.

Зважаючи на вказані обставини, а також те, що позивачка сама вказувала на неможливість розгляду справи без її участі у одній із своїх заяв до суду (а.с. 23); те, що позивачка своїми неявками до певної міри показала, що її позиція стосовно необхідності розірвання шлюбу не є категоричною, про що свідчить, також, і те, що вона не заперечувала стосовно надання їй та відповідачу строку на примирення, - колегія суддів вважає, що неявка позивачки унеможливлювала (перешкоджала) розгляду справи та такий розгляд (без присутності) позивачки слід було б вважати формальним підходом до вирішення справи такої категорії, що слід вважати недопустимим.

Враховуючи наведене, а саме належне повідомлення позивачки двічі поспіль про судові засідання; її неявка у такі; відсутність у справі заяви про розгляд справи за відсутності позивачки; неможливість розгляду справи без позивачки, судом першої інстанції підставно вирішено залишити позовну заяву без розгляду.

Крім цього, слід вказати і про те, що відповідно до ч.2 ст. 257 ЦПК України, особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно. Жодним чином позивачкою не доведено що залишення позову без розгляду впливає на будь-які її права чи інтереси, створює певні незручності або, що існують обставини, що унеможливлювали подання нею позову про розірвання шлюбу повторно і т.і.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає та таку слід відхилити, залишивши оскаржувану ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра