Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

336/7545/18

2-о/336/42/19

м. Запоріжжя 15 лютого 2019 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Зарютіна П.В.,

при секретарі Чернишовій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 (представник ОСОБА_2, заінтересована особа: Шевченківське обєднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, про встановлення факту перебування на утриманні, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернулась до суду з вищезгаданою заявою, за якою просить суд, встановити факт її перебування на утриманні у померлого чоловіка ОСОБА_3, до дня його смерті.

У судовому засіданні представник заявника підтримав подану заяву.

Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заява не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (п.1 ч.1 та ч.2 ст. 315 ЦПК України.

Судом встановлено, що 19.10.2018 року помер чоловік заявника - ОСОБА_3, про що достовірно слідує із відповідних свідоцтв.

Частиною 1 стаття 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні (стаття 38). Частиною 1 статті 38 цього Закону передбачено, що члени сім'ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»зазначено, що при вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім'ї годувальника, які були на його утриманні.

Із аналізу зазначених правових норм вбачається, що однією із умов на отримання пенсії в разі смерті годувальника є перебування непрацездатних членів сім'ї на утриманні померлого, тобто дохід такої особи не забезпечує їй прожитковий мінімум, встановлений діючим законодавством, і така особа потребує сторонньої матеріальної допомоги.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Із матеріалів справи вбачається, що заявник на момент смерті чоловіка отримувала пенсію за віком у розмірі 2 953,63 грн., що перевищує встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум у 2018 році для осіб, які втратили працездатність, який на жовтень місяць цього року встановлений в розмірі 1435 грн. Отже, нарахована позивачці пенсія за віком забезпечує їй прожитковий мінімум, встановлений законом.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що оскільки заявник на момент смерті її чоловіка отримувала пенсію в розмірі, що забезпечував їй прожитковий мінімум, то вона не може вважатися такою, що потребувала матеріальної допомоги та перебувала на утриманні ОСОБА_3, тому її вимоги не підлягають задоволенню.

Більш того, згідно розяснення Верховного Суду України від 01.01.2012 року повне утримання означає відсутність у члена сім'ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо, крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов'язок щодо утримання цього члена сім'ї. Основне значення допомоги слід з'ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у вигляді грошових переказів, продуктових чи речових посилок тощо.

Досліджені судом показання свідків ОСОБА_4 ат ОСОБА_5 не є належними доказами перебування її на утриманні померлого, бо не відображають того, що заявник постійно протягом певного часу перебувала на повному утриманні померлого або одержувала від нього допомогу, яка була для неї постійним і основним джерелом для існування, вони свідчать лише про спільне проживання та ведення спільного господарства, що не є зазначеними доказами в розумінні вказаного закону.

Посилання представника заявника про те, що заявник через хворобу отримувала допомогу від чоловіка не підкріплені належними та допустимими доказами. При цьому, показання вказаних вище свідків щодо вказаної обставини не впливають на висновок суду, оскільки не були підтверджені документально.

За таких обставин, у суду відсутні підстави для задоволення заяви про встановлення факту перебування на утриманні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-4, 5, 12, 13, 76-81 89, 133, 141, 258, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересована особа: Шевченківське обєднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, про встановлення факту перебування на утриманні.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до суду апеляційної інстанції через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.

Суддя П.В. Зарютін