ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/467/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: на ухвалу Льон О.М. Доповідач в апеляційній інстанції Новіков О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі суддів: Новікова О.М., Храпка В.Д., Бондаренка С.І., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 12 серпня 2019 року про передачу справи на розгляд до іншого суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «ГОУФІНГОУ» про визнання недійсним договору фінансового кредиту,:

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ТОВ «ГОУФІНГОУ» про визнання недійсними положень пунктів 2.2, 2.3 та 4.3 договору про надання фінансового кредиту № /43471 від 01.03.2019, укладеного між нею та відповідачем, а також про визнання недійсним в цілому вказаного договору.

В обґрунтування вимог позивачка зазначила про те, що спірний договір порушує положення цивільного законодавства, не містить визначення строку його дії, його не підписано позивачем, кредитні кошти позивачу фактично не надавались, сторонами договору не досягнуто згоди по його істотних умовах. Також цей правочин порушує Закон України «Про захист прав споживачів». Відповідач застосовує нечесну підприємницьку діяльність, погіршує становище позичальника, договір містить несправедливі умови.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 12.08.2019 дану справу передано за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва.

Суд вказав, що спір у справі має вирішуватись за місцезнаходженням відповідача у справі, оскільки позивачу за спірним договором було надано фінансовий, а не споживчий кредит, отже на дані правовідносини сторін у справі не поширюються положення ч. 5 ст. 28 ЦПК України про можливість розгляду позовів про захист прав споживачів за місцем проживання позивачки.

Ухвала суду першої інстанції оскаржена ОСОБА_1 в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначено, що надання кредиту є фінансовою послугою, а позивачка є споживачем такої послуги, отже на спір у справі поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», чого судом враховано не було.

Посилаючись на зазначені порушення, скаржниця просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до Канівського міськрайонного суду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Так відповідно до положень ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Одночасно за загальним правилом територіальної підсудності за вимогами ст. 27 ЦПК України позови пред`являються за місцезнаходженням відповідача.

У даному випадку спір у справі виник з підстав того, що позивачка, як позичальник за спірним договором про надання фінансового кредиту від 01.03.2019, вважає, що вказаний договір порушує вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Сторони не заперечують факт укладання між ними договору про надання фінансового кредиту № /43471 від 01.03.2019. При цьому згідно з п.1.1 цього договору ТОВ «ГОУФІНГОУ» надано позивачці фінансовий кредит в розмірі 1000,00 грн. Згідно з п.1.2 кредит надано строком на 30 днів до 30.03.2019.

Відповідно до п. п. 6.6, 6.7 договору підписанням цього договору клієнт підтверджує, що він усвідомлює та погоджується із тим, що на цей договір не розповсюджується дія Закону України «Про споживче кредитування».

Місцем виконання цього договору є місцезнаходження ТОВ «ГОУФІНГОУ», зазначене в розділі 7 цього договору.

За змістом рішення Конституційного суду України від 10.11.2011 у справі №1-26-2011 дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Стаття 11 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» передбачає, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України від 15.11.2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування».

Одночасно пунктами 1, 7 ч. 2 ст. 3 Закону № 1734-VIII передбачено, що цей Закон не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця; кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору.

В даному випадку розмір кредиту за спірним договором становить 1000,00 грн., а розмір мінімальної заробітної плати на момент укладення договору 01.03.2019 визначено у 4173,00 грн. Отже спірний кредитний договір не підпадає під дію Закону України «Про споживче кредитування».

Разом з тим Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Також п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України № 1023-XII передбачено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника;

За таких обставин, приймаючи до уваги, що позивачка отримала фінансовий кредит в розмірі 1000,00 грн., колегія суддів погоджується з позицією районного суду про те, що укладений між сторонами договір не є договором про надання споживчого кредиту.

У зв`зку з цим підсудність даної справи визначається на загальних правилах відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України, тобто позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 12.08.2019 про передачу справи на розгляд до іншого суду у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Оскільки скаржницею не сплачувався судовий збір при подачі апеляційної скарги на ухвалу від 12.08.2019 з ОСОБА_1 на користь державного бюджету слід стягнути 384,20 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 12 серпня 2019 року про передачу справи на розгляд до іншого суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ГОУФІНГОУ» про визнання недійсним договору фінансового кредиту - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь державного бюджету 384,20 грн. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2019 року.

Судді