Справа № 442/1876/18 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/916/19 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Куцика І.Б.;

Гнатишака О.В. - представника АТ КБ «ПриватБанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк „ПриватБанк" (правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк „ПриватБанк"; в подальшому - „Банк") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 у якому просило стягнути зі згаданого відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 42 158 грн. 04 коп. за кредитним договором № б/н від 06.07.2011 року та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 06.07.2011 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 25 010 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Однак, взятих на себе зобов`язань відповідач не виконував, в результаті чого виникла заборгованість, яка станом на 18.02.2018 року становить 42 158 грн. 04 коп. і яка є предметом позовних вимог (т.1, а.с. 1-3).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (т.2, а.с. 42-43).

Дане рішення оскаржив позивач.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що позовні вимоги Банку у повній мірі обгрунтовані доказами, які знаходяться у матеріалах справи.

Вважає, що відсутність підпису відповідача (як позичальника) на Умовах та Правилах надання банківських послуг не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості відповідача перед Банком (т.2, а.с. 46-50).

Судові повістки з викликом в судове засідання на 11.11.2019 року, надіслані на адресу відповідача ОСОБА_1 і його представника за довіреністю (дійсною до 24.09.2021 року; том 1, а.с. 161) ОСОБА_2 , повернулися без вручення адресатам - з довідкою пошти «за закінченням встановленого строку зберігання» (том 2, а.с. 82-83).

В той же час, відповідач ОСОБА_1 25.09.019 року надіслав до суду письмовий Відзив на апеляційну скаргу (том 2, а.с. 89-91), що свідчить про те, що йому було відомо про апеляційний розгляд справи.

Інший представник відповідача за дійсною до 24.09.2021 року довіреністю (том 1, а.с. 161), ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленим про апеляційний розгляд справи 11.11.2019 року (том 2, а.с. 80), в судове засідання не з`явився і про причини такої неявки суд не повідомив.

З урахуванням вище наведених обставин апеляційний розгляд справи було відкладено на 23.12.2019 року, про що повторно повідомлено відповідача ОСОБА_1 і його вище згаданих представників за довіреністю.

Судові повістки з викликом в судове засідання на 23.12.2019 року, повторно надіслані на адресу відповідача ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_2 , повторно повернулися без вручення адресатам - з довідкою пошти «за закінченням встановленого строку зберігання» (том 2, а.с. 103-104).

Інший представник відповідача, ОСОБА_3 , будучи повторно належним чином повідомленим про апеляційний розгляд справи 23.12.2019 року (том 2, а.с. 102), повторно в судове засідання не з`явився і про причини такої неявки суд не повідомив.

Частиною 5 статті 130 ЦПК України встановлено, що вручення судової повістки представникові учасника справи (в даному випадку - ОСОБА_3 ) вважається врученням повістки і цій особі (відповідачу ОСОБА_1 ).

За вище наведених обставин колегія суддів вважає можливим апеляційний розгляд справи за відсутності відповідача і його представника - на підставі наявних у справі даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта (Банку) на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі суд мотивував тим, що «банк не надав оригіналу кредитного договору, заперечень представника відповідача щодо укладення такого договору відповідачем», а відтак прийшов до висновку про те, що «позивач не довів належними та допустимими доказами факт укладення кредитного договору між ним та відповідачем та наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку».

Колегія суддів вважає, що вище наведені висновки суду не в повній мірі відповідають матеріалам справи, виходячи з наступного.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77).

Банком в обґрунтування заявлених ним позовних вимог було подано до суду (зокрема) належним чином завірену копію підписаної 06.07.2011 року відповідачем ОСОБА_1 . Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (том 1, а.с. 9).

Заочним рішенням суду від 29 травня 2018 року позов Банку було задоволено частково - на суму 39 674 грн. 32 коп. (том 1, а.с. 44-45).

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_1 про перегляд вище згаданого заочного рішення, згаданий відповідач не заперечує факту укладення ним з Банком кредитного договору, в підтвердження чого долучає до цієї заяви «виписку з карткового рахунку на 100 аркушах», та визнає наявність «певної незначної заборгованості перед позивачем на момент пред`явлення позову, однак не в таких розмірах, як зазначено в заочному рішенні» (том 1, а.с. 48).

Будь-які інші пояснення, заперечення тощо відповідача стосовно його спірних правовідносин з Банком у матеріалах справи відсутні і участі у розгляді справи (особисто чи через свого представника) він не приймав (наведене знайшло своє відображення в описовій частині оскаржуваного рішення).

Відтак, посилання суду на «заперечення представника відповідача щодо укладення такого договору відповідачем» не відповідає матеріалам справи, відповідно - не відповідає фактичним обставинам висновок суду про те, що «позивач не довів належними та допустимими доказами факт укладення кредитного договору між ним та відповідачем».

За вище наведених обставин оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - з урахуванням наступних обставин по справі.

У вище згаданій підписаній відповідачем Анкеті-заяві від 06.07.2011 року зазначено, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Згідно з наданим Банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 18 лютого 2018 року становить 42 158 грн. 04 коп. і складається із: заборгованості за тілом кредиту - 1 929 грн. 2 коп., заборгованості за процентами за користування кредитними коштами - 26 171 грн. 38 коп., нарахованих пені за несвоєчасне виконання умов договору - 11 573 грн. 52 коп., а також 2 483 грн. 72 коп. (500 грн. + 1 983 грн. 72 коп.) заборгованості по штрафах.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 06 липня 2011 року процентна ставка не зазначена.

Однак, у довідці про умови кредитування …, з якою 06 липня 2011 року під власноручний підпис був ознайомлений позичальник ОСОБА_1 , умовами кредитування зазначено, що базова ставка кредитування становить 2,5 % в місяць виходячи з залишку заборгованості, а також встановлено, що за порушення термінів платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених договором, встановлено штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту із врахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій (том 2, а.с. 95).

Базова ставка кредитування у розмірі 2,5 % в місяць становить 30 % річних (2,5 % х 12 місяців).

В той же час, як вбачається з розрахунку заборгованості долученого Банком в обґрунтування заявлених позовних вимог, базова ставка кредитування у розмірі 30 % річних Банком до спірних правовідносин застосовувалася до серпня 2014 року включно, а з вересня 2014 року ним без погодження з позичальником (докази про таке погодження у матеріалах справи відсутні) ця процентна ставка була збільшеною до 32,4 % річних (том 1, а.с. 5).

За вище наведених обставин позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитними коштами (станом на 18.02.2018 року - у розмірі 26 171 грн. 38 коп.) підлягає до задоволення лише частково: за період до серпня 2014 року включно і у розмірі 614 грн. 06 коп., що разом з тілом кредиту (станом на 18.02.2018 року) становить 2 543 грн. 48 коп. (1 929 грн. 42 коп. + 614 грн. 06 коп.).

Як вбачається зі змісту згаданої вище заяви ОСОБА_1 від 19.06.2018 року про перегляд заочного рішення по даній справі, згаданий відповідач визнає наявність «певної незначної заборгованості перед позивачем на момент пред`явлення позову, однак не в таких розмірах, як зазначено в заочному рішенні» (том 1, а.с. 48).

5 % (які передбачені у вище згаданій довідці про умови кредитування від 06 липня 2011 року; том 2, а.с. 95) від суми заборгованості по кредитному ліміту із врахуванням нарахованих процентів становлять 127 грн. 17 коп. (5 % від 2 543 грн. 48 коп.).

Відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача 2 483 грн. 72 коп. (500 грн. + 1983 грн. 72 коп.) заборгованості по штрафах також підлягає до задоволення частково: у розмірі 627 грн. 17 коп. (500 грн. + 127 грн. 17 коп.).

В той же час, як у заяві позичальника від 06 липня 2011 року, так і у довідці про умови кредитування … від 06 липня 2011 року, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді пені за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема - і 11 573 грн. 52 коп. пені за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 06 липня 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин і до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 06 липня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

За вище наведених обставин Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування у частині умов відповідальності у вигляді пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

За вище наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача 11 573 грн. 52 коп. пені за несвоєчасне виконання умов договору до задоволення не підлягає за її безпідставністю.

Статтею 141 встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1) і що у випадку, коли суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей же суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13).

За подачу позову та апеляційної скарги Банком сумарно сплачено 4 405 грн. судового збору (1 762 грн. + 2 643 грн.; том 1, а.с. 33; том 2, а.с. 51).

Судом задоволено 7,52 % позовних вимог Банку (стягнуто з відповідача 3 170 грн. 65 коп. з 42 158 грн. 04 коп. заявлених позовних вимог).

Відтак, з відповідача підлягає до стягнення на користь Банку 331 грн. 29 коп. (7,52 % від 4 405 грн. сплаченого судового збору).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" частково задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" (правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк „ПриватБанк") до ОСОБА_1 частково задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (, р/р НОМЕР_2 , МФО 305299) 1 929 грн. 42 коп. заборгованості за тілом кредиту, отриманого ОСОБА_1 на підставі кредитного договору від 06 липня 2011 року, укладеного у вигляді Анкети-заяви, підписаної згаданими сторонами, 614 грн. 06 коп. відсотків, 627 грн. 17 коп. штрафів, а всього - 3 170 (три тисячі сто сімдесят) грн. 65 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (, р/р НОМЕР_2 , МФО 305299) 331 (триста тридцять одну) грн. 29 коп. судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 27 грудня 2019 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.