Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 760/16527/15-ц

провадження № 61-19305св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»; банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, у якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 вересня 2012 року № НКЛ-4544981, укладеним між банком і ОСОБА_4, у сумі 663 630 грн 37 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки (за договором іпотеки від 13 вересня 2012 року, укладеним між банком і ОСОБА_3) - квартиру АДРЕСА_1, належну на праві власності відповідачу, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на неї.

Позов обґрунтований неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань та наявністю непогашеного кредитного боргу, яку відповідач і третя особа добровільно не погашають.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 20 травня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Суд мотивував рішення тим, що позивач обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який не передбачений законом і договором іпотеки.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 20 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ПАТ «Дельта Банк».

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором від 13 вересня 2012 року № НКЛ-4544981 у сумі 663 630 грн 37 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на праві власності, шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк».

Апеляційний суд виходив із доведеності факту неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, забезпеченим іпотекою, наявності заборгованості, у рахунок погашення якої підлягає зверненню стягнення на вищезазначений предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на нього.

Короткий зміст доводів касаційної скарги

До суду касаційної інстанції від ОСОБА_4 надійшла касаційна скарга, у якій він, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Зазначає, що апеляційний суд неправильно застосував положення статей 37-39 Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, при апеляційному перегляді не було враховано правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, згідно з яким при вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

В іпотечному договорі сторони дійшли згоди про те, що цей договір і письмове рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів і надають право іпотекодержателю подати заяву про реєстрацію права власності на предмет іпотеки.

Оскільки банк не скористався порядком набуття права власності на предмет іпотеки, передбаченим договором іпотеки, підстав для задоволення цього позову немає.

У зв'язку з наведеним вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано її з суду першої інстанції.

Від ПАТ «Дельта Банк» надійшли заперечення, у яких його представник, посилаючись на законність рішення апеляційного суду, просить касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Справу № 760/16527/15-ц та матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Суди встановили, що 13 вересня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_4 уклали кредитний договір № НКЛ-4544981, відповідно до умов якого останній тримав кредит у сумі 850 000 грн строком до 12 вересня 2019 року зі сплатою 15,5% річних - у разі належного виконання умов договору та 20,5 % річних - у разі невиконання будь-якого зобов'язання за цим договором (пункт 1 кредитного договору з урахуванням змін, внесених додатковим договором від 30 квітня 2013 року № 1).

Крім того, сторони узгодили графік погашення кредиту із визначенням щомісячних платежів (додаток до додаткового договору від 30 квітня 2012 року № 1).

Одним із забезпечень повернення кредиту був іпотечний договір від 13 вересня 2012 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_3, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 7.1 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, зокрема, у випадку, якщо у момент настання терміну виконання зобов'язань, вони не будуть виконані (виконані неналежним чином).

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору (пункт 7.2 договору іпотеки).

Згідно з пунктом 7.3 договору іпотеки іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених пунктом 7.2 цього договору.

З огляду на наявність непогашеного боргу за договором кредиту банк звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зробив висновок про те, що чинним законодавством не передбачена можливість набуття права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі судового рішення. Крім того, сторони самостійно узгодили саме позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на нього.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, щовнаслідок неналежного виконання умов кредитного договору, забезпеченого іпотекою, утворилася заборгованість, яку позичальник, незважаючи на вимоги банку, добровільно не погасив, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому суд вважав допустимим спосіб звернення стягнення на іпотечне майно шляхом визнання за позивачем права власності.

Однак із висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»).

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 Цивільного кодексу України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

Ураховуючи наведене, а також те, що договір іпотеки не містить погодження сторін про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом передачі предмету іпотеки у власність банку за судовим рішенням, місцевий суд ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на іпотечне майно, оскільки такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не передбачений.

Під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року і залишає в силі рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 20 травня 2016 року відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 413, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року скасувати.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 20 травня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун В. І. Крат