Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 305/279/16-ц

провадження № 61-30299св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предсмета спору:Рахівська міська рада, Рахівське міське комунальне підприємство «Рахівкомунсервіс»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 , на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 13 березня 2017 року у складі судді Ємчук В. Є. та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 26червня 2017 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Джуги С. Д,. Куштана Б. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила встановити юридичний факт відсутності проживання ОСОБА_2 за місцем його реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 з моменту реєстрації місця проживання, тобто з 10 лютого 1993 року, до сьогодні.

Позов обґрунтований тим, що вона з 1989 року прописана та проживає у кв. АДРЕСА_2 . Зазначена квартира перебуває у комунальній власності та знаходиться на балансі Рахівського міського комунального підприємства «Рахівкомунсервіс» (далі - Рахівське МКП «Рахівкомунсервіс»). У квартирі вона проживає зі згоди попереднього наймача, який помер. Вона має намір переоформити договір найму на квартиру, в якій вона проживає протягом 26 років, однак цьому перешкоджає реєстрація в ній відповідача у справі ОСОБА_2 , який прописаний у спірній квартирі, однак ніколи в ній не проживав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рахівського районного суду від 13 березня 2017 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що, враховуючи, що квартира, яка є предметом позову, належить Рахівському МКП «Рахівкомунсервіс», то саме йому як власнику належить право звертатися до суду з приводу порушених прав на цю квартиру в порядку. визначеному законом.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 26 червня 2017 року рішення Рахівського районного суду від 13 березня 2017 року змінено в частині правового обґрунтування відмови в позові з підстав недоведеності позовних вимог на безпідставність цих вимог. Резолютивна частина рішення суду залишена без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 просить встановити факт, який безпосередньо стосується не її особисто, а іншої особи - відповідача у справі ОСОБА_2 . Крім того, ОСОБА_1 просить встановити факт відсутності, а не наявності певної обставини, що є неможливим. Суд зазначив, що наведені позивачем підстави позову, які пов`язані з тим, що ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_2 , підлягають захисту в порядку пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а не встановлення факту, що має юридичне значення, стосовно відсутності проживання ОСОБА_2 за місцем його реєстрації.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою поданою ОСОБА_3 , у якій просила скасувати рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 26 червня 2017 року та рішення Рахівського районного суду від 13 березня 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

17 серпня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.

У травні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з розпорядженням Верховного Суду від 04 червня 2019 року № 504/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», відповідно до пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, (зі змінами та доповненнями), постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року №7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

28 листопада 2019 рокуухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з неправильним застосування норм матеріального права та порушенням процесуального права. Зокрема, висновки суду першої інстанції про неналежно обраний спосіб захисту є необгрунтованими та фактично стали перешкодою у доступі ОСОБА_1 до правосуддя. Відповідно до законодавства єдиним належним способом отримання права ОСОБА_1 на переоформлення договору найму квартири є встановлення юридичного факту відсутності вселення ОСОБА_2 та відсутності його постійного проживання у цій квартирі. Встановлення цих фактів дають ОСОБА_1 правові підстави просити Виконавчий комітет Рахівської міської ради Закарпатської області переукласти з нею договір найму, адже за наявності рішення суду про встановлення цих юридичних фактів підстав для відмови у такому переукладенні договору найму не буде.

Аргументи інших учасників справи

Заперечень на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 11 травня 1989 року ОСОБА_1 прописалась (зареєструвалась) у квартирі АДРЕСА_2 , у якій постійно проживає й дотепер.

Зазначена квартира перебуває у комунальній власності та знаходиться на балансі Рахівського МКП «Рахівкомунсервіс».

Відповідно до договору найму жилого приміщення у будинках місцевих рад, який укладено в листопаді 1978 року, наймачем квартири АДРЕСА_2 була ОСОБА_4 . За життя вона проживала у цій квартирі зі своїм чоловіком ОСОБА_5 , а після її смерті в ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартирі залишився проживати ОСОБА_5 .

Ці громадяни є дідусем та бабусею відповідача ОСОБА_2 . Він здійснював догляд за ними і був їх піклувальником.

Також суди встановили, що ОСОБА_2 дійсно деякий час не користувався спірним жилим приміщенням тимчасово і вимушено, його відсутність мала періодичний та нетривалий характер і була зумовлена відсутністю місця праці й пошуками роботи за межами України. Крім того, ОСОБА_1 створила умови, за яких ОСОБА_2 не може користуватися приміщенням квартири, у якому він зареєстрований, оскільки позивач, яка є сусідкою та мешкала в квартирі АДРЕСА_3 . При цьому дозволу попередніх наймачів на її вселення не було.

Крім того, з 14 листопада 1987 року ОСОБА_1 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_4 , а ОСОБА_2 - у квартирі АДРЕСА_5 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 1 ЦПК 2004 року завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Юридичні факти, що підлягають встановленню в судовому порядку, визначено у статті 256 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до статті 293 ЦПК України 2004 року, встановлення юридичних фактів, що мають юридичне значення, вирішується судом в окремому провадженні. При цьому згідно з частиною першою цієї ж статті окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду за умов, якщо факти, які підлягають встановленню, мають юридичний характер, тобто відповідно до закону викликають юридичні наслідки - виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій.

Як установив суд, звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про встановлення факту відсутності проживання ОСОБА_2 за місцем його реєстрації зумовлене тим, що вона не може переоформити договір найму на квартиру через реєстрацію в ній ОСОБА_2 .

У цій справі існує спір про право на квартиру, яку хоче переоформити на себе позивач.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, оскільки, відповідно до статті 2 ЦПК України завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи.

Суди встановили, що квартира АДРЕСА_2 , яка є предметом позову, перебуває у комунальній власності та на балансі у Рахівському МКП «Рахівкомунсервіс», водночас ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів, що вона вселилася в цю квартиру на законних підставах.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо відмови у задоволенні позову з підстав його необгрунтованості, оскільки позивач не довела порушення її прав.

Разом з тим Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції дійшов неправильних висновків про те, що права позивача можуть бути захищені шляхом звернення з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування приміщенням, оскільки позивач не є власником або законним наймачем приміщення та не довела своїх прав на спірну квартиру.

Невстановлення апеляційним судом дійсних правовідносин призвело до неправильного застосування норм матеріального права та безпідставної зміни мотивувальної частини законного, обґрунтованого та справедливого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з частиною другою статті 19 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Згідно з частиною шостою статті 294 ЦПК України 2004 року, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можугь бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів відсутній спір про право.

Верховний Суд зазначає, що наявність спору про право передбачає, що суд встановлює юридичний факт, який має юридичне значення та одночасно вирішує позовні вимоги, які становлять предмет позову, і для вирішення яких необхідно встановити юридичний факт.

Позивач просила лише встановити юридичний факт, який має юридичне значення, і не заявила позовних вимог на захист порушеного суб`єктивного права. Отже, лише встановлення юридичного факту, що має юридичне значення, у цій справі не свідчить про спір про право, який має вирішити суд у позовному провадженні.

Таким чином, зміна судом апеляційної інстанції правового обґрунтування суду першої інстанції відмови в позові не відповідає нормам матеріального та процесуального права, враховуючи викладені судом касаційної інстанції мотиви та висновки, тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов всиновку про задоволення касаційної скарги частково, скасування судового рішення суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

З огляду на те, що Верховний Суд в цій справі відмовляє у задоволенні касаційної скарги, залишає без змін рішення суду першої інстанції, і зауважує, що зміна судом апеляційної інстанції мотивувальної частини рішення не привела до ухвалення іншого рішення, ніж ухвалив суд першої інстанції, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 26 червня 2017 року скасувати, а рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 13 березня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко