Ухвала

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 757/27188/13-ц

провадження № 61-40907св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представники позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, акціонерне товариство «Реверта»,

представники ОСОБА_6: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

представник акціонерного товариства «Реверта» - Ваколюк Юрій Петрович,

третя особа - ОСОБА_10,

представник третьої особи - ОСОБА_11,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Реверта» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2017 року в складі судді: Писанця В. А. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2018 року в складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_6, акціонерного товариства «Реверта» (далі - АТ «Реверта»), третя особа - ОСОБА_10, про визнання договору іпотеки недійсним та зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що з 06 травня 1995 року вона перебуває у шлюбі зі ОСОБА_6 У період шлюбу ними було придбано нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 1 032,30 кв. м, що становить 13/100 частини усього будинку. 23 серпня 2007 року між ОСОБА_6 та акціонерним товариством «Parex banka» (далі - АТ «Parex banka»), найменування якого змінено на АТ «Реверта», було укладено договір іпотеки № 2.1.16.4-07/22-ІЕ1, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передав у іпотеку банку вказане нежитлове приміщення. Зазначений договір іпотеки було укладено без її згоди з посиланням на шлюбний договір від 28 березня 2007 року, відповідно до умов якого набуте подружжям за час шлюбу майно вважалось особистою власністю дружини або чоловіка, на чиє ім'я воно зареєстроване. Проте, рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 06 вересня 2012 року шлюбний договір визнано недійсним та вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2013 року було встановлено, що вказаний іпотечний договір укладено внаслідок введення ОСОБА_6 в оману.

З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, ОСОБА_3 просила суд визнати договір іпотеки недійсним, на підставі статей 203, 230 ЦК України, як такий, що суперечить положенням статей 63, 69 СК України, статті 369 ЦК України, статті 6 Закону України «Про іпотеку», оскільки укладений без її згоди як співвласника - другого з подружжя та такий, що укладений під впливом обману, а також вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку № 93755 щодо нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_1 загальною площею 1 032,30 кв. м, що становить 13/100 частини від усього будинку.

Справа переглядалась судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій неодноразово.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2018 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки від 23 серпня 2007 року № 2.1.16.4-07/22-ІЕ1, укладений між ОСОБА_6 та АТ «Parex banka», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською Е. Ю., реєстраційний номер 2948, 2949. Вилучено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку № 93755 щодо нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1 032,30 кв. м, що становить 13/100 частини від усього домоволодіння.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що оскільки шлюбний договір від 28 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, було визнано недійсним, спірне нежитлове приміщення, яке є предметом іпотеки та яке було придбано під час шлюбу, є спільним майном подружжя, а тому, оспорюваний договір іпотеки було укладено з порушенням вимог частини другої статті 6 Закону України «Про іпотеку» та частини четвертої статті 369 ЦК України.

Аргументи учасників справи

У липні 2018 року АТ «Реверта» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності. Зокрема, судом першої інстанції не було враховано, що спірні нежитлові приміщення були придбані ОСОБА_6 після укладення шлюбного договору зі ОСОБА_3, та згідно з умовами якого, станом на дату передачі їх в іпотеку АТ «Парет Банк», до спільної сумісної власності подружжя не належали. Суд не дослідив у повному обсязі договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, відповідно до пункту 7.1 якого нежитлові приміщення були придбані ОСОБА_6 за особисті кошти, а тому вони є його особистою власністю. Необхідною умовою для визнання договору недійсним є недодержання вимог законодавства саме у момент його вчинення. Шлюбний договір було визнано недійсним рішенням суду від 06 вересня 2012 року, а договір іпотеки укладений 23 серпня 2007 року. Отже, вважало, що визнання недійсним шлюбного договору не може бути підставою для визнання недійсним договору іпотеки, оскільки ОСОБА_6, укладаючи оспорюваний договір, діяв правомірно.

У вересні 2018 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_14, подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що рішення судів попередніх інстанцій є законними і обґрунтованими.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2018 року справа призначена до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з таких мотивів.

Суди встановили, що 06 травня 1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 Відділом реєстрації актів цивільного стану Ставищанського району Київської області було зареєстровано шлюб.

28 березня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено шлюбний договір.

На підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2007 року, зареєстрованого у реєстрі № 328, ОСОБА_6 було придбано нежитлове приміщення, загальною площею 1 032,30 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та складає 13/100 частини від усього домоволодіння.

12 квітня 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна було зареєстроване право власності на вказане нежитлове приміщення № 135 за ОСОБА_6

23 серпня 2007 року між ОСОБА_6 та АТ «Parex banka», юридичною особою за законодавством Латвійської Республіки, було укладено договір іпотеки № 2.1.16.4-07/22-ІЕ1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською Е. Ю., реєстраційний номер 2948, 2949, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передав вказане нежитлове приміщення в іпотеку.

11 червня 2012 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано обтяження іпотекою вказаного нежитлового приміщення на підставі оскаржуваного договору іпотеки, запис № 93755.

Договір іпотеки від 23 серпня 2007 року було укладено ОСОБА_6 без згоди подружжя з посиланням на положення шлюбного договору від 28 березня 2007 року.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 06 вересня 2012 року, яке набрало законної сили, шлюбний договір від 28 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, визнано недійсним.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

по-перше, пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

по-друге, наявність підстав для оспорення правочину;

по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постановах Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16, від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, від 22 червня 2017 року у справі № 201/14163/13-ц, від 05 липня 2017 року у справі № 552/4405/14-ц, від 16 серпня 2017 року у справі № 2608/12111/12 зроблено висновок, що: «укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя».

Тобто Верховним Судом України при ухваленні постанов від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16, від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, від 22 червня 2017 року у справі № 201/14163/13-ц, від 05 липня 2017 року у справі № 552/4405/14-ц, від 16 серпня 2017 року у справі № 2608/12111/12 було застосовано принцип добросовісності при розгляді спору про недійсність договору, укладеного одним із співвласників.

Натомість в постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12 зроблено висновок, що: «розпорядження ж об'єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Як стаття 578 ЦК України, так і спеціальна норма - частина друга статті Закону України «Про іпотеку», передбачають, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність таких обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України».

Тобто, Верховним Судом України при ухваленні постанови Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12 не було застосовано принцип добросовісності при розгляді спору про недійсність договору, укладеного одним із співвласників.

Верховний Суд України не відступав від висновку зробленого у постанові від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12.

Неодноразова зміна підходу і неможливість, по суті, встановити, які висновки Верховного Суду України, щодо врахування/неврахування добросовісності контрагента при розгляді спорів про недійсність договору, укладеного одним із співвласників, дозволяє серйозно сумніватися в передбачуваності пункту 6 статті 3 ЦК України. Відсутність доступного і розумно передбачуваного судового тлумачення призводить неврахування інтересів добросовісного контрагента. Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з'ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

Очевидно, що подібна невизначеність щодо врахування/неврахування добросовісності контрагента при розгляді спорів про недійсність договору, укладеного одним із співвласників не може розглядатися в контексті динамічного розвитку судової практики і забезпечити розумну передбачуваність судових рішень.

Окрім цього варто звернути увагу, що в абсолютно схожій ситуації Великою Палатою Верховного Суду стосовно юридичних осіб застосовано конструкцію добросовісності.

У Постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 668/13907/13-ц (провадження № 14-153цс18) зроблено висновок, що «… договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені».

Очевидно, що не може бути різних підходів для застосування принципу добросовісності при розгляді справ про недійсність договору, залежно від того чи приймають юридичні особи в його укладенні чи ні.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов'язковість договору.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Це проявляється в тому, що учасники цивільних правовідносин, як правило, самостійно ініціюють застосування норм про недійсність договору та її правових наслідків. Недійсність договору відображається (чи може відобразитися) на правах та інтересах інших учасників цивільних правовідносин, а тому повинні існувати певні правові підстави і наслідки недійсності, у тому числі для «дотичних» до неї учасників цивільних правовідносин. Саме тому для тих ситуацій коли один із співвласників оспорює договір вчинений іншим співвласником, і це може відобразитися на правах та інтересах інших осіб, має враховуватися добросовісність як загальна засада цивільного законодавства. Адже очевидно, що 23 серпня 2007 року, коли між ОСОБА_6 та АТ «Parex banka», юридичною особою за законодавством Латвійської Республіки, було вчинено оспорюваний договір іпотеки, АТ «Parex banka», як контрагент за договором, навіть гіпотетично не міг уявити, що шлюбний договір від 28 березня 2007 року буде визнаним недійсним в 2012 році.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12 та застосовувати пункт 6 статті 3 ЦК України при розгляді спорів про недійсність договору, укладеного одним із співвласників.

Аналіз оскаржених рішень свідчить, що суди попередніх інстанцій не сприймають висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16, від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, від 22 червня 2017 року у справі № 201/14163/13-ц, від 05 липня 2017 року у справі № 552/4405/14-ц, від 16 серпня 2017 року у справі № 2608/12111/12, і вважають, що відсутність згоди одного із співвласників автоматично зумовлює недійсність правочину, вчиненого одним із співвласників.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Тому Верховний Суд вважає, що очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування статей 3, 215, 216, 369 ЦК України, статті 65 СК України, статті 6 Закону України «Про іпотеку» в контексті статті 16 ЦК України щодо врахування прав та інтересів добросовісного контрагента, для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень, а тому справа містить виключну правову проблему і її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Керуючись статтями 403, 404, підпунктом 7 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 757/27188/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, акціонерного товариства «Реверта», третя особа - ОСОБА_10, про визнання договору іпотеки недійсним та зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою акціонерного товариства «Реверта» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2018 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В. І. Крат

В.П. Курило