Провадження № 22-ц/801/2546/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 рокуСправа № 127/32435/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Кирилюк Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2019 року, ухвалене суддею Вохміновою О.С. в м. Вінниці, повне рішення складено 25 жовтня 2019 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (в інтересах якого діє ОСОБА_2 ) до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди,

встановив:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_1 : - кошти в сумі 24 895 грн на користь ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 у якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України; - кошти в сумі 500 000 грн на користь ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 у якості відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 17.11.2016 вона разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходилася в автомобілі таксі, яким керував ОСОБА_1 і, рухаючись по Хмельницькому шосе в м. Вінниці останній, не дотримавшись безпечної дистанції, допустив зіткнення з автомобілем, що рухався попереду «Toyota Land Cruiser 200» НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_4 . Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 18.09.2018 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Внаслідок ДТП вона отримала тілесні ушкодження: забій ділянки правого коліна, підшкірні гематоми, гемартроз (крововилив в порожнину суглобу) правого колінного суглобу, які належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки потягли за собою тривалий розлад здоров`я.

Тілесні ушкодження також отримав її малолітній син: закриту черепно-мозкову травму струс головного мозку, забій м`яких тканин чола, пошкодження м`яких тканин правого плечового поясу, які належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Зазначає, що на оплату лікування та реабілітацію від отриманих травм вона понесла матеріальні збитки в сумі 5 145,73 грн. Також їй був призначений трьохмісячний курс лікування препаратом «Дона» вартістю 490 грн. за одну порцію, загальна вартість такого курсу - 1 470 грн., а також рекомендоване санаторно-курортне лікування протягом 10-14 днів, вартість одного дня становить 1288 грн., загальна вартість 15 456 грн.

На оплату лікування сина вона понесла витрати в сумі 2 823,68 грн.

Таким чином, розмір завданої майнової шкоди, внаслідок протиправних дій відповідача, становить 24 895 грн. (2 845,73 + 2300 + 2823,68 + 1470 + 15 456 = 24 895 грн.), яка підлягає стягненню з відповідача.

Крім того, внаслідок дій відповідача позивачу та дитині завдана моральна шкода, яка полягає у фізичному болі і душевних стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я та злочинною поведінкою відносно позивача та дитини. Під час зіткнення син вдарився головою і плечима об сидіння водія, дотепер відчуває головні болі, не може концентрувати свою увагу, його поведінка стала «некерованою», він погано спить, часто плаче, порушилась мова і почались заїкання. Його переслідують страхи, він боїться гратися дитячими машинками, їздити в транспорті.

Зазначає, що після ДТП вона самостійно викликала швидку медичну допомогу, після чого її з сином госпіталізували до лікарні, де з 18.11.2016 по 29.11.2016 син проходив лікування у стаціонарному відділенні. Перебування в лікарні поруч із хворими негативно відобразилося на його морально-психологічному стані, він постійно нервував та плакав через проходження медичних процедур.

У зв`язку з посттравматичним стресовим розладом внаслідок отриманих тілесних ушкоджень дитині була проведена стаціонарна судово-психіатрична експертиза в КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка». На лікуванні син знаходився з 30.11.2016 по 05.01.2017. Після вказаної експертизи син став замкнутий, капризний, почав ще частіше заїкатися та боятися спілкуватися з незнайомими людьми. Крім того, протягом тривалого перебування на стаціонарних лікуваннях дитина пережила сильний стрес.

Сама ОСОБА_2 після отриманої травми дотепер вимушена підтримувати своє здоров`я, відвідувати різних спеціалістів та купувати дороговартісні препарати, відчуває болі в колінах, які не дають спокійно спати, думати і жити нормальним життям. З 18.11.2016 по 23.12.2016 вона проходила амбулаторне та стаціонарне лікування і не могла приділити достатньо уваги своїй сім`ї. Порушились життєві плани всієї сім`ї, після ДТП вона відчуває неспокій і відчуття, що знову трапиться аварія. Під час лікування дитини на стаціонарі вона постійно знаходилась поруч, відчувала біль, страждання і переживання за сина, не могла нормально спати і харчуватись, значно порушилось її звичайне життя. Тривале перебування на стаціонарі в психоневрологічній лікарні підірвало її психічну рівновагу, вона постійно плакала, хвилювалась за здоров`я дитини, розуміла, що перебування у закладі спричинить непоправну шкоду психічному здоров`ю сина.

Участь у судових засіданнях під час розгляду кримінального провадження спричинила їй душевні хвилювання, оскільки вона вимушена була відкладати свої справи, заново переживати біль і страждання. Наслідком вказаної події було нераціональне витрачання її життєвого часу, необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів.

ОСОБА_1 не було надано жодної допомоги, він не цікавився станом їх з сином здоров`я, та не попросив вибачення.

На підставі ст.ст. 23, 1167, 1187 ЦК України і враховуючи характер та обсяг, глибину страждань, завданих протиправними діями відповідача, ОСОБА_2 визначила компенсацію моральної шкоди їй та її сину в розмірі по 250 000 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 50 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 50 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої неповнолітньому ОСОБА_3 .

У решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1 000 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього на користь позивачів 100 000 грн у відшкодування моральної шкоди і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині. В решті рішення просить залишити без змін. Судові витрати просить покласти на ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що стягнутий на користь ОСОБА_2 розмір моральної шкоди є завеликим та не обґрунтованим належними доказами, а саме посилання позивача на певні обставини її лікування та лікування сина без належного підтвердження таких обставин, не може слугувати підставою для стягнення такої шкоди; позивачем не доведено наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення для покладення на нього обов`язку відшкодувати моральну шкоду; суд фактично підсумував, що моральні страждання та переживання ОСОБА_2 та її син зазнали в однаковій мірі, однак це не відповідає дійсності; судом не враховано, що на його утриманні перебуває малолітній син, на лікування якого він несе періодичні витрати, а також вагітна дружина.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Також, апеляційну скаргу подала ОСОБА_2 , в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог та задовольнити її позов.

Скарга мотивована тим, що помилковим є висновок суду першої інстанції про не підтвердження витрат на лікування та реабілітацію наданими доказами; судом занижено розмір моральної шкоди та не наведено жодних мотивів такого висновку; суд помилково зробив висновок про можливість відшкодування лише втрат, які особа фактично понесла на відновлення своїх прав.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 від ОСОБА_1 не надійшло.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг дійшов до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно вироку Вінницького апеляційного суду від 08.05.2019 ОСОБА_1 визнано винним за ч.1 ст.286 КК України і призначено йому покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 2 роки. На підставі п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання (а.с.158-160).

У вироці суду зазначено, що результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Daewoo Nexia» ОСОБА_2 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 338/440 від 28.04.2017, отримала тілесні ушкодження у вигляді: «забій ділянки правого коліна, підшкірні гематоми, гемартроз (крововилив в порожнину суглобу) правого колінного суглобу», які належать до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, оскільки потягнули за собою тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я.

ОСОБА_2 перебувала на амбулаторному та стаціонарному лікуванні з приводу вищезазначених тілесних ушкоджень з 18.11.2016 по 23.12.2016, про що відображено у висновку експерта № 338/440 (а.с.168-170).

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 зверталася до МКЛ та їй був встановлений діагноз: «післятравматичний ДОА обох колінних суглобів ІІ-ІІІ ст.», «синовії обох колінних суглобів» «кіста Беккера справа» (а.с.14).

Також ОСОБА_2 під час звернення до лікаря ПМД 21.03.2019 встанволений діагноз «остеоартроз, деформуючий артроз обох колінних суглобів», 24.09.2019 «гонартроз (артроз колінного суглобу» (а.с.144,145).

В автомобілі «Daewoo Nexia» під час ДТП 17.11.2016 також був малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Він отримав тілесні ушкодження і 17.11.2016 був доставлений до Вінницької обласної дитячої клінічної лікарні.

Згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого ВОДКЛ ОСОБА_3 № 14300, ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні у ВОДКЛ з 19.11.2016 по 29.11.2016 у зв`язку з отриманням травми внаслідок ДТП. Діагноз: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку. Забій м`яких тканин чола. Пошкодження тканин правого плечового поясу (а.с.24).

У період з 30.11.2016 по 05.01.2017 ОСОБА_3 знаходився на лікуванні у Вінницькій обласній психоневрологічній лікарні ім. акад. Ющенка (ВОПНЛ). Поступив зі скаргами на підвищену дратівливість, нервовість, часті «істерики», неспокійний сон, непереносимість голосних звуків, музики, нетримання сечі вночі, запинки в мові. В анамнезі захворювання після перенесеного стресу в ДТП 17.11.2016. Встановлений діагноз: посттравматичний стресовий розлад, супутній діагноз: ЗНМ ІІІ р., заїкання, енурез (а.с.26).

Згідно висновку судово-медичного експерта №333/439 від 20.03.2017-28.04.2017, у ОСОБА_3 під час стаціонарного лікування у ВОДКЛ з 19.11.2016 по 29.11.2016 були виявлені тілесні ушкодження: «закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку, забій м`яких тканин чола», «пошкодження м`яких тканин правого плечового поясу». Вказані ушкодження за своїм характером належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, виникли від дії тупого твердого предмету (предметів) (п. 2.3.3. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, 1995р.); по давності утворення відповідають строку події, вказаній в постанові про призначення експертизи17.11.2016. Судово-медична оцінка діагнозів «Посттравматичний стресовий розлад», «ЗНМ ІІІ р.», заїкання, енурез», виставлених в медичній картці стаціонарного хворого № 12680 ВОПНЛ ім. Ющенко на ім`я ОСОБА_3 під час лікування з 30.11.2016 по 05.01.2017, за необхідності, можлива після проведення окремої судово-психіатричної експертизи (а.с.20-23).

19.06.2017 на підставі постанови слідчого було проведено судово-психіатричну експертизу експертами КЗ «ВОПНЛ ім. акад. О.І. Ющенка». Згідно висновку судово-психіатричного експерта №207 при психолого-психіатричному обстеженні лікарями у ОСОБА_3 було виявлено нестійкість уваги, рухливість, розгальмованість, емоційну лабільність, плаксивість, наявність істеричних реакцій, порушення мови у вигляді заїкання. Для об`єктивного визначення психічного стану, притаманних індивідуально-психологічних особливостей, ОСОБА_3 потребує тривалого обстеження та спостереження в умовах психіатричного стаціонару, з подальшим проведенням стаціонарної судово-психолого-психіатричної експертизи (а.с. 35-39).

Стаціонарна судово-психолого-психіатрична експертиза проведена не була.

З 06.07.2017 по 12.07.2017 ОСОБА_3 проходив стаціонарне лікування у ВОДКЛ, під час якого був оглянутий неврологом, із діагнозом: «наслідки ЧМТ, струсу головного мозку» (а.с.28-29).

ОСОБА_3 в період з 24.11.2018 по 30.11.2018 перебував на стаціонарному лікуванні у ВОКДІЛ із супутнім діагнозом: «посттравматичне ураження ЦНС» (а.с.139).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для відшкодування шкоди, однак, у задоволенні позову в частині відшкодування матеріальної шкоди відмовив у зв`язку з його недоведеністю, так як товарні чеки, чеки про придбання медичних препаратів, видаткові накладні не підтверджують витрат позивача на своє лікування та лікування сина.

Також, виходячи із вимог розумності та справедливості, суд прийшов до висновку, що частковому задоволенню підлягають вимоги позову про відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Ні позивач, ні відповідач рішення суду в частині наявності підстав для відшкодування шкоди не оскаржували, тому фактично погодилися з висновком суду в цій частині.

ОСОБА_2 визнана потерпілою в кримінальному провадженні по факту згаданого ДТП.

Оскільки ст. 1177 ЦК України регламентує відшкодування шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення і є бланкетною нормою, суд першої інстанції вірно застосував положення статей 1166, 1187, 1188 ЦК України, в яких стверджується про право особи на відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями внаслідок використання джерела підвищеної небезпеки при наявності вини особи, яка заподіяла таку шкоду.

У рамках кримінального провадження малолітнього ОСОБА_3 потерпілим визнано не було, а тому в його випадку не підлягає застосуванню ст. 1177 ЦК України, однак, підлягають застосуванню інші вказані вище норми матеріального права.

Судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що вина ОСОБА_1 встановлена вироком суду, а тому наявність такої відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦК України доказуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апелянт ОСОБА_2 в своїй скарзі вказує на помилковість висновку суду першої інстанції про недоведеність наданими доказами витрат, понесених у зв`язку з лікуванням та реабілітацією від травм її та її сина.

В обґрунтування даних мотивів ОСОБА_2 посилається на те, що вона купувала ліки відповідно до призначень лікарів, які містяться в матеріалах справи, зокрема: лікаря-терапевта від 24.09.2018; лікаря ПМД від 21.03.2019; виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №18685 від 18.11.2016; консультативного висновку спеціаліста-травматолога від 08.11.2018; виписаного лікарями ОСОБА_5 та ОСОБА_6 епікризу; виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №14300 від 29.11.2016, тощо.

Апеляційний суд, перевіряючи дані мотиви, встановив, що вказаними призначеннями дійсно було рекомендовано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 лікарські засоби, які зазначені у наданих ОСОБА_2 чеках (чеках, товарних накладних).

Разом з тим, апеляційний суд бере до уваги, що зазначені в товарних чеках (чеках, накладних) лікарські засоби були придбані в період з 06.08.2017 по 22.11.2018, а лікування травм, заподіяних внаслідок ДТП ОСОБА_2 проходила в період з 18.11.2016 по 23.12.2016, а ОСОБА_3 - з 19.11.2016 по 05.01.2017, отже деякі з них були придбані через вісім місяців, деякі через рік, а деякі через два роки після ДТП.

Доказів того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знаходилися в період придбання ліків на лікуванні внаслідок травм, отриманих під час ДТП, не надано.

Також ОСОБА_2 не було надано доказів, що саме вона купувала вказані у товарних чеках (чеках, накладних) ліки.

Серед наданих чеків наявний товарний чек від 23.11.2016 на придбання «комірця Шанса». Дата придбання цього виробу співпадає з періодом лікування ОСОБА_3 . Як встановлено вироком суду, ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди сплатив ОСОБА_2 3000 гривень, що, на думку колегії суддів, покриває витрати на придбання даного виробу.

Також апеляційними судом встановлено, що під час огляду лікарями в період 2018-2019 року ОСОБА_2 поставлено ряд діагнозів, зокрема: «артроз колінного суглобу», «деформуючий артроз обох колінних суглобів», а також «пошкодження медіального мініску лівого колінного суглобу».

ОСОБА_2 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не довела, що захворювання у виді артрозу колінного суглобу та деформуючого артрозу обох колінних суглобів, є наслідковим захворюванням після ДТП.

Внаслідок ДТП у ОСОБА_2 відповідно до висновку експерта виявлені тілесні ушкодження у виді забою ділянки правого коліна, підшкірних гематом, гемартрозу (крововилив в порожнину суглобу) правого колінного суглобу, тому пошкодження медіального мініску лівого колінного суглобу не є травмою, яка отримана під час ДТП.

Підсумовуючи вказане, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 не довела, що саме вона придбавала зазначені у чеках ліки з метою лікування (реабілітації) посттравматичного захворювання, що виникло в результаті ДТП.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності стягнення з відповідача коштів у розмірі 15 456 гривень в рахунок майбутнього курсу лікування (санаторно-курортного), оскільки ОСОБА_2 вказаних витрат не понесла, а таке лікування було їй лише рекомендоване.

ОСОБА_2 не довела наміру в подальшому проходити таке лікування, зокрема, вчиняти дії щодо придбання путівки (бронювання путівки в один із санаторіїв м. Хмільник), при цьому лише надала роздруківку з сайту про санаторії м. Хмільник і орієнтовну вартість лікування.

Як позивач, так і відповідач оскаржили рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди.

Твердження позивача ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не надав жодного обґрунтування щодо незадоволених позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди є голослівними, оскільки судом при визначенні розміру моральної шкоди враховано характер і обсяг, глибину душевних і фізичних страждань, яких зазнала ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 , характер вчиненого ОСОБА_1 кримінального правопорушення, ступінь його вини, а також інші обставини, зокрема, часткове відшкодування завданої майнової шкоди, а також те, що відповідач має на утриманні сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який станом на 06.06.2016 перебував на обліку в онкогематологічному відділенні у ВОДКЛ.

У свою чергу, ОСОБА_2 не спростувала в цій частині мотивів суду першої інстанції, в основу яких лягли встановлені судом обставини.

ОСОБА_1 , оскаржуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього моральної шкоди вказав, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_2 не перебувала на стаціонарному лікуванні, а лише лікувалася амбулаторно, і не послався на жодний доказ, який би підтверджував факт лікування, його способи і результати.

Дані твердження апелянта є безпідставними, оскільки не грунтуються на нормах закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується , якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки .

У даному випадку мало місце ДТП та встановлено факт заподіяння ОСОБА_2 тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості внаслідок такої події.

Судом першої інстанції встановлено обставини перебування ОСОБА_2 на амбулаторному та стаціонарному лікуванні з приводу травм, отриманих внаслідок ДТП, що відображено у висновку судово-медичного експерта.

Заподіяння тілесних ушкоджень підтверджує факт ушкодження здоров`я, що є самостійною підставою для відшкодування моральної шкоди.

Також безспірним є факт моральних страждань позивача ОСОБА_2 , пов`язаний з переживаннями матері за здоров`я своєї малолітньої дитини, яка також отримала тілесні ушкодження легкого ступеня тяжкості внаслідок даного ДТП, і вимушена була після цього проходити неодноразове лікування (обстеження).

Іншими мотивами апеляційної скарги ОСОБА_1 є не проходження ОСОБА_3 судово-психолого-психіатричної експертизи, проходження якої йому було рекомендовано за результатами проведення судово-психіатричної експертизи (висновок №207 від 19.06.2017), що могло б бути підтвердженням психологічного захворювання дитини, як наслідку ДТП, тобто наявності причино-наслідкового зв`язку між ДТП і розладами здоров`я дитини.

Така позиція апелянта є хибною, оскільки із висновку експерта №207 від 19.06.2017 слідує, що проходження стаціонарної судово-психолого-психіатричної експертизи необхідне для об`єктивного визначення психологічного стану дитини у зв`язку із виявленням у нього при психолого-психіатричному обстеженні нестійкості уваги, рухливості, розгальмованості, емоційної лабільності, плаксивості, наявності істеричних реакцій, порушення мови у вигляді заїкання.

Вказана експертиза може визначити лише обсяг негативних наслідків, глибину переживань, які виникли після ДТП.

Факт отримання легких тілесних ушкоджень, звернення позивача із малолітнім сином до лікарів після отриманих травм, проходження лікування, а також проходження ОСОБА_3 судово-психіатричної експертизи свідчить про наявність розладів здоров`я у малолітнього ОСОБА_3 внаслідок ДТП, що неодмінно повинно бути враховано при встановленні факту заподіяння моральної шкоди та її розміру.

Саме з урахуванням вказаних вище обставин судом першої інстанції було стягнуто не визначений позивачем розмір моральної шкоди, а лише частину із заявленого розміру, з чим погоджується апеляційний суд.

Апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про необхідність стягнення з нього на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 моральної шкоди в однаковому розмірі, адже моральні страждання ОСОБА_2 в більшій мірі полягали в переживаннях за стан здоров`я її сина.

Таке обґрунтування є теж помилковим, адже судами встановлено, що внаслідок ДТП ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що потягнули за собою тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я.

Слід врахувати, що на момент ДТП ОСОБА_3 виповнилося лише чотири роки, тому ОСОБА_2 протягом всього часу лікування вимушена була знаходитися з ним поруч, та перебувати в постійному стресовому стані.

Безпідставними є твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не було враховано того, що на його утриманні перебувають малолітній син, який має тяжке захворювання, у зв`язку з чим він несе періодичні витрати на лікування сина, та вагітна дружина, яка не працює.

Із рішення суду слідує, що суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди врахував факт перебування на утриманні відповідача сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який станом на 06.06.2016 перебував на обліку в онкогематологічному відділенні у ВОДКЛ.

Однак, обов`язок в суду враховувати вказані обставини при визначенні розміру моральної шкоди відсутній, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 1193 ЦК України, суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Тобто, у даному випадку, матеріальне становище відповідача судом не може бути враховано для зменшення розміру відшкодування шкоди.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 моральної шкоди не спростовують правильного висновку суду першої інстанції в цій частині.

У ч. 1 ст. 375 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 380, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2019 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко