Дата документу 26.12.2019 Справа № 337/2680/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/2680/18 Головуючий у 1 інстанції Кучерук І.Г.
Провадження № 22-ц/807/3993/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхове Товариство «Домінанта» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Страхове Товариство «Домінанта» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП.

В обґрунтування позову зазначав, що 06.01.2018 року об 11-45 годині, в м. Запоріжжя, на перехресті нерівнозначних доріг Прибережної магістралі та траси Т0806, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «OpelAstra», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по другорядній дорозі не надав дорогу автомобілю, який рухався по головній дорозі, в результаті чого сталося зіткнення з автомобілем «RenaultMegane», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , після чого автомобіль «RenaultMegane», державний номерний знак НОМЕР_2 , здійснив наїзд на дерево та узбіччя, чим ОСОБА_2 порушив п. 16.11 Правил дорожнього руху України.

06.01.2018 року він повідомив ТДВ «СТ «Домінанта» про дану дорожньо-транспортну пригоду.

З метою визначення розміру шкоди заподіяної мені як власнику транспортного засобу, «RenaultMegane», державний номерний знак НОМЕР_2 , звернувся з відповідною заявою до суб`єкта оціночної діяльності фізичної особи підприємця ОСОБА_3 , з метою проведення незалежної оцінки визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу.

Судовий експерт ОСОБА_3. 05 лютого 2018 року надав висновок експертного автотоварознавчого дослідження №3046, у відповідності до висновків якого «материальный ущерб, причиненний владельцу автомобиля RenaultMegane в результате ДТП на момент осмотра равен действительной рыночной стоимости автомобиля и составляет 150 509,11 грн.».

Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.01.2018 року ОСОБА_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

22 лютого 2018 року на адресу ТОВ "Страхове товариство "Домінанта" надіслано заяву про виплату страхового відшкодування з додатками, які передбачені ст. 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вищевказана заява вручена третій особі 26.02.2018 року.

Останній строк для виплати відшкодування, відповідно до п. 36.2. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», настав 27.05.2018 року.

Однак, ТДВ "Страхове товариство "Домінанта" не прийняло рішення про здійснення страхового відшкодування та не виплатило його.

Таким чином, у зв`язку з неприйняттям рішення та не виплатою страхового відшкодування третьою особою він вимушений звернутися до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП винуватцем, а саме ОСОБА_2

В результаті дорожньо-транспортної пригоди, був пошкоджений автомобіль, що заподіяло позивачу як матеріальну так і моральну шкоду, і така шкода підлягає відшкодуванню відповідачем.

Моральна шкода, полягає в порушені права власності, зокрема внаслідок пошкодження транспортного засобу він та сім`я зазнали не мало переживань та страждань з приводу того, що особа, відповідальна за збитки не поновлює порушене право та не сплачує в добровільному порядку завдану шкоду. Хвилювання та думки про те, як відновити свій транспортний засіб, тримали у постійній нервовій та психологічній напрузі, що вплинуло на відносини в сім`ї та на роботі. Також, фактично втративши можливість вільно користуватись своїм транспортним засобом, змушений витрачати значний час для пересування громадським транспортом на роботу та по робочих справах, а також змінив свій звичний робочий день, оскільки витрачав не мало часу на поїздки до станцій технічного обслуговування, оцінювачів, органів судової влади та державної автомобільної інспекції з метою визначення вартості відновлювальних робіт, отримання необхідних документів для підтвердження розміру шкоди, що спричинило ряд незручностей та проблем, марно згаяного часу, який міг би бути витрачений на сім`ю та роботу. Вказані вище обставини, спричинили ряд негативних наслідків та моральні втрати і страждання.

Посилаючись на вищевикладене, просив суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 150 509,11 грн., витрати на проведення автотоварознавчої експертизи у розмірі 1500 грн. моральну шкоду в 10 000 грн., а всього в розмірі 162009,11 грн., всі понесені судові витрати.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 1000 грн. як франшизу.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 10 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Всі судові витрати по справі покласти на відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, окрім стягнення з відповідача франшизи, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем заявлено вимоги до неналежного відповідача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що постановою Орджонікідзевськогорайонного суду м. Запоріжжя від 30.01.2018 року ОСОБА_2 , визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.01.2018 року встановлено, що 06.01.2018 року об 11-45 годині, в м. Запоріжжя, на перехресті нерівнозначних доріг Прибережної магістралі та траси Т0806, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «OpelAstra», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по другорядній дорозі не надав дорогу автомобілю, який рухався по головній дорозі, в результаті чого сталося зіткнення з автомобілем «RenaultMegane», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , після чого автомобіль «RenaultMegane», державний номерний знак НОМЕР_2 , здійснив наїзд на дерево та узбіччя, чим порушив п. 16.11 Правил дорожнього руху України.

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №3046 від 05.02.2018 року, судовий експерт ОСОБА_3 встановив, що: «материальный ущерб, причиненный владельцу автомобіля RenaultMegane в результате ДТП на момент осмотра рамен действительной рыночной стоимости автомобиля и составляет 150509,11 грн.»

Відповідно до висновку судового експерта ОСОБА_3 додаткового експертного авто товарознавчого дослідження № 3256 від 21.03.2019 року щодо визначення ринкової вартості RenaultMegane реєстр. № НОМЕР_2 після ДТП, вартість відновлюваного ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складає 83 428,3 грн.

Згідно полісу №АМ/2667006 від 01.12.2017 року, обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ОСОБА_2 у ТДВ «СТ «Домінанта» застрахована цивільна відповідальність зі страховою сумою в 100 000 грн. матеріальної шкоди і 200 000 грн. моральної шкоди, та передбачена сума франшизи у 1000 грн.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2014 року.

За приписами статей 9, 22-31, 35, 36 вказаного Закону настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством.

Положеннями ст. 12 Закону встановлено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Суд першої інстанції, з урахуванням статті 1194 ЦК України, дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що відшкодування шкоди винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність якого застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що володілець джерела підвищеної небезпеки має відшкодувати потерпілому вартість відновлювального ремонту, що перевищує ліміт відповідальності страховика, франшизу.

Аналізуючи положення статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», колегією суддів встановлено, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Аналогічний висновок викладено у правових позиціях Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15, та від 12.12.2018 року у справі № 758/2356/17-ц.

Суд першої інстанції встановивши фактичні обставини справи, з урахуванням діючого на момент скоєння ДТП страхового полісу, а також суми матеріальної шкоди - відновлюваного ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, яка не перевищує ліміту страхового покриття, дійшов вірного висновку про те, що позивачем заявлено вимоги до неналежного відповідача, при цьому встановивши, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню франшиза у розмірі 1000 грн.

Вирішуючи питання моральної шкоди, суд першої інстанції вірно виходив з положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України.

Згідно роз`яснень, викладених у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суд України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновленні попереднього стану.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що внаслідок пошкодження транспортного засобу він та сім`я зазнали не мало переживань та страждань з приводу того, що особа, відповідальна за збитки не поновлює порушене право та не сплачує в добровільному порядку завдану шкоду. Він хвилювався про те, як відновити свій транспортний засіб, фактично втратив можливість вільно користуватись своїм транспортним засобом, змушений витрачати значний час для пересування громадським транспортом на роботу та по робочих справах, а також змінив свій звичний робочий день. Обставини, спричинили ряд негативних наслідків та моральні втрати і страждання.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди та ї розмір.

Належних та допустимих доказів в обґрунтування розміру моральної шкоди, а також підтвердження факту заподіяння моральних чи фізичних страждань,наявності самої моральної шкоди, скаржником не надано.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення заявлених позивачем вимог, окрім стягнення з відповідача суми франшизи.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову, окрім стягнення з відповідача суми франшизи.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді: