Постанова

Іменем України

23 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 521/13581/15-ц

провадження № 61-8558св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Порше лізинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг України» на рішення апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Дрішлюка А. І., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У серпні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг України» (далі - ТОВ «Порше Лізинг України») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та збитків за договором про фінансовий лізинг.

Позовна заява мотивована тим, що 20 листопада 2012 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про фінансовий лізинг, відповідно до якого, позивач передав у розпорядження ОСОБА_1 об`єкт лізингу - транспортний засіб, типу VW Polo Sedan 1.6 I benzin, 2012 року виробництва, а відповідач прийняв об`єкт лізингу та зобов`язався сплатити суму коштів за договором, шляхом здійснення платежів, згідно із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, що становить невід`ємну частину договору, на загальну суму - 17 890,00 доларів США, не враховуючи авансового платежу у розмірі 6 261,50 доларів США.

ОСОБА_2 . виступила поручителем ОСОБА_1 , згідно умов поруки, які є невід`ємною частиною договору про фінансовий лізинг.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем обов`язків, заборгованість перед ТОВ «Порше Лізинг Україна» складає 308 754,39 грн, з яких: 43 166,94грн - основна сума заборгованості; 238 485,80 грн - збитки;

4 065,91 грн - штраф; 2 297,21 грн - пеня; 689,15 грн - 3 % річних;

13 958,88 грн - сума інфляційних втрат; 6 090,50 - проценти за користування чужими грошовими коштами.

ТОВ «Порше Лізинг Україна» просило стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь вказану заборгованість.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 19 лютого

2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Cтягнуто солідарно на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» з ОСОБА_1 та з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» суму заборгованості за договором фінансового лізингу № 00006041 від 20 листопада 2012 року в сумі 133 220,18 грн, з яких: 43 166,94 грн - основна сума заборгованості;

62 951,59 грн - збитки; 4 065,91 грн - штраф; 2 297,21 грн - пеня;

689,15 грн - 3 % річних; 13 958,88 грн - сума інфляційних збитків;

6 090,50 - проценти за користування чужими грошовими коштами.

Cтягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» в рівних частках, суму сплаченого судового збору, в розмірі 1 332,20 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із встановленого судом факту порушення відповідачем зобов`язань за договором фінансового лізингу, що за умовами договору фінансового лізингу тягне за собою негативні правові наслідки.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 19 лютого

2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що вимоги позивача ґрунтуються на договорі про фінансовий лізинг, який є нікчемним, а тому правових підстав для задоволення вимог позивача немає.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

29 листопада 2017 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» через засоби поштового зв?язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 19 квітня

2017 року та залишити в силі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 19 лютого 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що ЦК України та Закон України «Про фінансовий лізинг» не передбачають обов`язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу. До відносин пов`язаних з лізингом, не можуть бути застосовані положення, які визначають правове регулювання різновидів договору оренди, зокрема договір оренди транспортного засобу з фізичною особою, а лише їх загальні положення.

Судом не повно та не об`єктивно було з`ясовано всі обставини справи та досліджено докази, а було взято лише до уваги твердження відповідача.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2018 року поновлено ТОВ «Порше Лізинг України» строк на касаційне оскарження рішення апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2017 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Малиновського районного суду міста Одеси.

У березні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду та передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Короткий зміст фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 20 листопада

2012 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про фінансовий лізинг № 00006041, відповідно до якого товариство зобов`язалось передати у розпорядження ОСОБА_1 об`єкт лізингу - транспортний засіб, типу VW Polo Sedan 1.6 I benzin, 2012 року випуску, а останній зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором, шляхом здійснення платежів, відповідно до договору та, згідно із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, що становить невід`ємну частину договору, на загальну суму 17 890,00 доларів США, авансовий платіж, у розмірі 6 261,50 доларів США, обсяг фінансування -

11 628,50 доларів США.

ОСОБА_2 виступила поручителем ОСОБА_1 .

Відповідно до даних ТОВ «Порше Лізинг Україна», у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем обов`язків, заборгованість перед ТОВ «Порше Лізинг Україна» складає 308 754,39 грн, з яких: 43 166,94 грн - основна сума заборгованості; 238 485,80 грн - збитки; 4 065,91 грн - штраф; 2 297,21 грн - пеня; 689,15 грн - 3 % річних; 13 958,88 грн - сума інфляційних втрат;

6 090,50 - проценти за користування чужими грошовими коштами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що вимоги позивача ґрунтуються на договорі про фінансовий лізинг, який є нікчемним, а тому правових підстав для задоволення вимог позивача немає.

Проте повністю з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

У частині другій статті 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Статтею 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Правові наслідки недійсності правочину встановлені статтею 216 ЦК України.

Частина перша вказаної статі визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

А за правилами частини другої вказаної статті якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Аналіз частини другої статті 216 ЦК України свідчить про те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, що в свою чергу полягає у поверненні кожної із сторін правочину другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування - реституція.

Виходячи зі змісту реституції в зобов`язально-правових відносинах захисту права власності, її метою є поновлення того майнового становища сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину. Ставлячи за мету поновлення майнового становища сторін, реституція покликана виконувати, насамперед, правовідновлювальну функцію. Вона як один із засобів захисту права власностінастає за порушення права власності іншої особи, що спричиняє негативні наслідки майнового характеру, аналогічно наслідкам недійсного правочину. Відновлювальний характер порушеного становища обох явищ, обумовлює необхідність визначити, чи належить реституція до мір цивільно-правової відповідальності, а якщо ні - визначити її місце в системі правоохоронних відносин власності. Незважаючи на однакову мету, яку покликані виконувати реституція та цивільно-правова відповідальність, вони є зовсім різними юридичними явищами. Реституція є найбільш прийнятнимзасобом захисту права власностіза недійсним правочином, який відповідає і приватноправовим засадам, і справедливості.

На відміну від цивільно-правової відповідальності, реституція має взаємний характер, оскільки відповідно до частини першої статті 216 ЦК України обов`язок повернути майно, а у випадку неможливості його повернення - відшкодувати вартість одержаного, покладається на кожну сторону недійсного правочину. Цивільно-правова відповідальність, як правило, має односторонній характер, зобов`язуючи особу, котра порушила право власності іншої особи відшкодувати заподіяні потерпілій стороні збитки.

Особливістю реституції, як наслідку недійсного правочину в захисті права власності полягає у можливості її застосування незалежно від наявності вини і заподіяної таким правочином шкоди. Реституцію нікчемного правочину породжує наявність таких юридичних фактів, як встановлена законом нікчемність правочину та його виконання хоча б однією стороною. Факт наявності вини та заподіяної шкоди для поновлення сторін у становище, яке існувало до вчинення правочину, законодавець не бере до уваги у розрізі застосування реституції при захисті права власності, проте при цивільно-правовій відповідальності наявність даного елементу є обов`язковим.

Апеляційний суд, відмовивши у задоволенні позову з тих підстав, що договір про фінансовий лізинг є нікчемним, не врахував наведені вище обставини та вимоги законодавства, не з`ясував, чи повернуто позивачу предмет договору і фактично ухилився від вирішення спору по суті. Тобто судом апеляційної інстанції не виконано вимоги, передбачені частиною першою статті 216 ЦК України про застосування у спірних правовідносинах реституції щодо нікчемного правочину.

Крім того, зазначивши, що нікчемний правочин не створює юридичних наслідків для сторін, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України), не звернув уваги на те, що у цій же статті у абзаці 2 частини першої передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в частині другій цієї статті - якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Таким чином, вирішуючи спір, апеляційний суд у порушення статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року, не звернув уваги на вищевикладене і дійшов передчасного висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову ТОВ «Порше Лізинг Україна».

Судове рішення апеляційного суду не містить належних висновків щодо наявності, чи відсутності заборгованості за договором про фінансовий лізинг та збитків.

Аналогічного висновку дійшов верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30 жовтня

2019 року у справі № 203/5042/16-ц (касаційне провадження

№ 61-34928св18).

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг України» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило