Справа № 459/1692/19
Провадження № 2/459/896/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2019 року Червоноградський міський суд Львівської області

у складі: головуючого - судді Грабовського В.В.,

з участю секретаря судового засідання Черник Т.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача

ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» Опанасенка Б.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Червонограді в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Приватного Акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про відшкодування майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути на його користь з: Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна компанія» 52 324,45 грн. відшкодування майнової шкоди, ОСОБА_3 376 577,42 грн. відшкодування майнової шкоди та 10 000,00 грн. моральної шкоди.

На обґрунтування позову послався на те, що 30.10.2015 року близько 22.30 год. на 57 км автодороги Київ-Харків трапилась дорожньо-транспортна пригода, а саме: зіткнення автомобіля «Део Ланос» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля «Тойота Хайлендер» д.н.з. НОМЕР_2 (транзитний) під його керуванням, внаслідок якого його автомобіль був пошкоджений, а він отримав тілесні ушкодження. По факту вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди слідчим СВ Баришівського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУНП в Київській області 31.10.2015 року внесено до ЄРДР відомості за № 0000822 за ч.1 ст.286 КК України. Постановою слідчого від 27.12.2018 року вказане вище кримінальне провадження закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КК України в зв`язку з відсутністю складу злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Цією постановою було визнано, що його дії відповідали вимоги ПДР України, а дії відповідача ОСОБА_3 не відповідали п.10.1 ПДР. Вказує, що загальна вартість відновлювального ремонту автомобіля становила 414077,42 грн. Крім того вартість послуг по транспортуванню пошкодженого автомобіля становить 12000,00 грн. Також зазначає, що отримав тілесні ушкодження - закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, забій правого стегна, забійну рану правої кисті. Підтверджена фіскальними чеками аптек сума витрат на медикаменти, пов`язаних з таким лікуванням становить 2824,45 грн. таким чином, загальна сума майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП становить 428901,87 грн. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 на день ДТП була застрахована в ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/3586995. Відповідно до полісу страхова сума страховика за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становила 100 000,00 грн., а за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн., розмір франшизи - 500,00 грн. Стверджує, що завдана йому майнова шкода підлягає відшкодуванню ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» шляхом відшкодування шкоди у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу за мінусом франшизи в розмірі 49500,00 грн. та шкоди, пов`язаної із лікуванням в сумі 2824,45 грн., що разом становить 52324,45 грн. Розмір відшкодування відповідачем ОСОБА_3 завданої йому майнової шкоди становить 376577,42 грн. Вказує, що в зв`язку з пошкодженням автомобіля був позбавлений можливості ним користуватися та використовувати його для своїх побутових потреб. Також змушений був вживати заходів для організації транспортування автомобіля з місця ДТП в м. Червоноград. Усе наведене вище завдало йому сильні душевні страждання, глибокі хвилювання та переживання, тому оцінює завдану йому моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн.

Представник ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» 23.07.2019 року подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог до ПАТ «Українська транспортна страхова компанія».

29.07.2019 року ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог до нього. Також вказав про пропущення позивачем строку позовної давності, адже ДТП трапилося 30.10.2015 року, а до суду позивач звернувся лише 10.06.2019 року.

09.08.2019 року позивач подав до суду відповідь на відзив відповідача ОСОБА_3

12.09.2019 року відповідач ОСОБА_3 подав заперечення на відповідь на відзив.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, вказаних у позовній заяві. Пояснив, що позивачем понесені значні витрати на ремонт автомобіля, а також останній зазнав моральної шкоди, відчував фізичну біль через лікування, не міг користуватися своїм автомобілем. Стверджує, що позивачем строк позовної давності не пропущено. Позивач не звертався до суду за захистом своїх прав, оскільки не було встановлено винуватця ДТП. Просить позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» в судовому засіданні позов не визнав. Стверджує, що позивачем пропущено строк позовної давності. Просить відмовити позивачу у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач, згідно з копіями довідки-рахунку серії ААЕ № 908540 від 30.10.2015 року та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, є власником автомобіля Toyota Highlander д.н.з. НОМЕР_2 .

З матеріалів справи видно, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Део Ланос» д.н.з. НОМЕР_1 застрахована в ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/3586995.

30.10.2015 року близько 22.30 год., на 57 км автодороги Київ-Харків трапилась дорожньо-транспортна пригода, а саме: зіткнення автомобіля «Део Ланос» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля «Тойота Хайлендер» д.н.з. НОМЕР_2 (транзитний) під його керуванням, внаслідок якого його автомобіль був пошкоджений, а він отримав тілесні ушкодження.

По факту вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди слідчим СВ Баришівського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУНП в Київській області 31.10.2015 року внесено до ЄРДР зазначені вище відомості за № 0000822 за ч.1 ст.286 КК України.

У відповідності до висновку експерта від 11.07.2018 року № 12-1/1109 за даних дорожніх обставин водій автомобіля «Тойота Хайлендер» д.н.з. НОМЕР_2 повинен був діяти відповідно до вимог п.12.2 та п. 12.3 ПДР України. В заданій дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля «Тойота Хайлендер» не мав технічної можливості попередити зіткнення з автомобілем «Деу Ланос» д.р.н. НОМЕР_1 шляхом застосування екстреного гальмування. Згідно заданих вихідних даних, з технічної точки зору дії водія автомобіля «Тойота Хайлендер» відповідали вимогам п.п. 12.2, 12.3 ПДР України. Також згідно заданих вихідних даних, з технічної точки зору водій автомобіля «Деу Ланос» повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 10.1, 12.2 ПДР України, останній мав технічну можливість попередити зіткнення з автомобілем «Тойота Хайлендер» шляхом виконання вимог п. 10.1 ПДР України. В даній дорожньо-транспортній обстановці, за умов, викладених в постанові, з технічної точки зору, в діях водія автомобіля «Деу Ланос» вбачається невідповідність вимогам п.10.1 ПДР України, які перебувають у причинному зв`язку настання дорожньо-транспортної пригоди.

Постановою слідчого від 27.12.2018 року вказане вище кримінальне провадження закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КК України в зв`язку з відсутністю складу злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Постанова мотивована та обґрунтована відомостями, викладеними у висновку експерта від 11.07.2018 року № 12-1/1109.

Згідно з копіями актів виконаних робіт № 4753 від 20.03.2017 року, № 42878 від 20.03.2017 року загальна вартість виконаних відновлювальних робіт по ремонту автомобіля Тойота Хайлендер, які ОСОБА_2 оплатив, становить 414 077,42 грн.

Крім цього, відповідно до копії акту № ОУ-0000007 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 29.12.2016 року та копії рахунку-фактури № СФ-0000007 від 29.12.2016 року позивач оплатив 6 000,00 грн. за транспортні послуги по перевезенню автомобіля евакуатором м. Червоноград - смт. Баришівка Бориспільського району Київської області, а також 6 000,00 грн. за транспортні послуги по перевезенню автомобіля евакуатором смт. Баришівка Бориспільського району Київської області - м. Львів.

Згідно з повідомленням ПрАТ «УТСК» від 19.04.2019 року № 170-В, адресованому ОСОБА_2 . страхова компанія відмовила останньому у виплаті страхового відшкодування за пошкодження транспортного засобу та за шкоду, завдану життю та здоров`ю, у зв`язку з пропущенням строку подання заяви про страхове відшкодування (регламентної виплати).

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно зі ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам особи, а також шкода завдана майну особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частиною 2 ст. 1187 ЦК України, встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з п. 4 роз`яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статті1166 ЦКУкраїни шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

Так, матеріалами справи, зокрема, висновком експерта від 11.07.2018 року № 12-1/1109 встановлено, що відповідачем ОСОБА_3 порушено вимогу п.10.1 ПДР України, що перебуває у причинному зв`язку настання дорожньо-транспортної пригоди. Тобто, аналізуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що саме відповідач ОСОБА_3 повинен відповідати за наслідки дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилася 30.10.2015 року.

Щодо вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_3 376577,42 грн. відшкодування майнової шкоди, суд вважає, що у задоволенні такої слід відмовити, з огляду на наступне.

Відповідач ОСОБА_3 у своєму відзиві на позовну заяву просив застосувати до даних правовідносин строк позовної давності, вважаючи, що такий позивачем пропущений.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові Верховного суду України від 11 жовтня 2017 року у справі №753/2541/16-ц зазначено, що «оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження на захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 №14, в позові має бути відмовлено, якщо стороною у спорі до ухвалення рішення заявлено про застосування позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З матеріалів справи видно, що дорожньо-транспортна пригода за участю позивача та відповідача ОСОБА_3 трапилася 30.10.2015 року, до суду із цим позовом позивач звернувся лише 18.06.2019 року, тобто зі спливом трирічного строку позовної давності. При цьому із клопотанням про поновлення пропущеного строку позивач не звертався, вважаючи, що такий ним не пропущений.

За таких обставин суд дійшов висновку, що в позові в частині стягнення з ОСОБА_3 майнової шкоди слід відмовити, у зв`язку з пропущенням строку позовної давності.

Одночасно за наведених вище правових положень не заслуговують на увагу й твердження сторони позивача про його несвоєчасне звернення із відповідними вимогами до відповідачів, оскільки на той час не було встановлено винуватця ДТП, оскільки чинним законодавством встановлено відповідні порядок та строки, якими кожен з учасникв ДТП повинен керуватися.

Крім цього, варто звернути увагу на те, що позивач, заявляючи вимогу до ОСОБА_3 про стягнення 376577,42 грн. майнової шкоди, врахував в таку 12 000,00 грн. вартості послуг по транспортуванню пошкодженого автомобіля, а саме: 6 000,00 грн. за транспортні послуги по перевезенню автомобіля евакуатором м. Червоноград - смт. Баришівка Бориспільського району Київської області, а також 6 000,00 грн. за транспортні послуги по перевезенню автомобіля евакуатором смт. Баришівка Бориспільського району Київської області - м. Львів (копія акту № ОУ-0000007 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 29.12.2016 року, копія рахунку-фактури № СФ-0000007 від 29.12.2016 року).

Однак, у відповідності до ст..29 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Крім цього, згідно з абз. 4 п.15 постанови № 4 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що оскільки ДТП сталося 30.10.2015 року на автодорозі Київ-Харків, евакуація транспортного засобу позивача повинна була здвійснюватися з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Водночас, матеріалами справи підтверджено, що евакуація автомобіля прозивача здійснювалась ним у грудні 2016 року у напрямках м. Червоноград - смт. Баришівка Бориспільського району Київської області та смт. Баришівка Бориспільського району Київської області - м. Львів.

Щодо вимоги позивача про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна компанія» 52 324,45 грн. відшкодування майнової шкоди, суд вважає, що у задоволенні такої слід відмовити, з огляду на наступне.

Так, судом встановлено та зазначено вище, що 30.10.2015 р. сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Деу Ланос», д.р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля «Тойота», д.р.н. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2

Оскільки цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Деу Ланос», д.р.н. НОМЕР_1 була застрахована в ПрАТ «УТСК» за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/3586995, то порядок виплати страхового відшкодування та обов`язки й права сторін регулюється Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).

У суму відшкодування майнової шкоди, яку позивач просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна компанія» позивач відніс й витрати на лікування в сумі 2824,45 грн.

У відповідності до вимог реч.1 ст.35 цього Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Також згідно з реч. 1, абз. 5 п.п.36.2 ст.36 Закону страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення.

Разом з тим, статтею 37.1.4 Закону встановлено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Усупереч наведеній вище правовій нормі позивач після ДТП, яке мало місце 30.10.2015 року, звернувся в страхову компанію із заявою про виплату страхового відшкодування лише у березні 2019 року, що стверджується матеріалами даної справи (а.с. 44-45), тобто з пропущенням встановленого річного строку на звернення до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування за пошкодження майна (транспортного засобу), оскільки граничний строк подання такої заяви - 31.10.2016 року. Також позивачем пропущено трирічний строк з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди - 30.10.2015 року, на звернення до страхової компанії із заявою про страхове відшкодування за заподіяння шкоди здоров`ю, оскільки граничний строк подання такої заяви - 31.10.2018 року. За наведених обставин, суд не бере до уваги додані позивачем копії чеків про придбання позивачем медикаментів.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_3 10 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку про задоволення такої, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб . Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Крім того, п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом встановлено, що винуватцем ДТП, яке мало місце 30.10.2015 року є відповідач ОСОБА_3 .

Враховуючи, те, що позивач внаслідок ДТП отримав тілесні ушкодження: закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, забій правого стегна, забійну рану правої кисті (а.с. 26, 27), суд вважає доведеним, що останньому діями ОСОБА_3 завдана значна моральна шкода, яка полягає в його душевних стражданнях, фізичному болі, постійному головному болі, порушенні нормального укладу життя, пригніченому стані, зокрема, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, тривалого лікування. Тому суд вважає доведеним, що внаслідок отриманих у ДТП тілесних ушкоджень позивач зазнав негативних переживань, тобто такі дії відповідача ОСОБА_3 спричинили позивачу моральну шкоду.

Враховуючи наведене, суд прийшов до переконання, що вимога позивача про стягнення 10 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди є обгрунтованою, тому позов в цій частині задовольняється в повному обсязі.

Також суд вважає помилковими твердження позивача про те, що моральна шкода полягає в тому, що діями ОСОБА_3 завдано значної майнової шкоди його автомобілю, що призвело до неможливості використовувати такий тривалий час у своїх потребах, оскільки ці твердження позивача слід розглядати в контексті статей, які регулюють питання відшкодування майнової шкоди, а не в контексті ст.23 ЦК України.

Крім цього, слід зазначити й про те, що відповідач ОСОБА_3 просив відмовити позивачу у задоволенні позову повністю, застосувавши до цих правовідносин строк позовної давності. Однак, у відповідності до п.3 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої, зокрема, ушкодженням здоров`я.

Таким чином, позов задовольняється частково у спосіб, зазначений вище.

Питання розподілу судових витрат слід вирішити у відповідності до ст..141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 273, 279, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Державної судової адміністрації 768, 40 судового збору.

На рішення може бути подана апеляційна скарга через Червоноградський міський суд Львівської області до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2 ( НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 )

Відповідачі: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), Приватне Акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія» (, вул. Саксаганського, 77, м. Київ)

Повний текст рішення складено 27.09.2019 року.

Суддя: В. В. Грабовський