Житомирський апеляційний суд
Справа №296/3845/18 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О. С.
Категорія 43 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №296/3845/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», про визнання права власності на частку у спільному майні, усунення перешкод у здійсненні права користування майном, зобов`язання вчинити певні дії,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира, ухвалене 24 травня 2019 року суддею Рожковою О.С. у м. Житомирі, повний текст рішення складено 03 червня 2019 року,

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила: в порядку поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності її та ОСОБА_2 , визнати за нею право спільної власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди у здійсненні нею права користування спірним нерухомим майном, шляхом зобов`язання ОСОБА_2 передати ключі від вхідних дверей квартири та не чинити перешкоди у здійсненні нею права користування квартирою.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 24.04.1999. Рішенням суду від 06.04.2005 шлюб між ними розірвано. Проте вони помирилися і продовжували перебувати у шлюбних відносинах. Реєстрація розірвання шлюбу відбулася 04.03.2015. Спірне нерухоме майно придбане 21.02.2006, тобто під час перебування у шлюбі з відповідачем за їх спільні кошти. Вона надавала письмові згоди на купівлю цього майна, передачу його в іпотеку у зв`язку із отриманням на ім`я відповідача кредиту на ремонт квартири. У подальшому, відповідач визнав її такою, що втратила право користування житлом, перешкоджає їй у користуванні цим спільним майном, у зв`язку із чим у 2017 році вона зверталась до органів поліції.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 24 травня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.

На її думку, судом при вирішенні спору безпідставно не враховано наявність двох нотаріально посвідчених заяв про надання нею згоди на придбання спірної квартири та її передачу в іпотеку банку, які є односторонніми правочинами, і відповідачем не розірвані та не визнані недійсними. Тому, вважає, наявність у матеріалах справи таких правочинів звільняє її від обов`язку доведення обставин проживання у фактичних шлюбних відносинах з 06.04.2005 по 04.03.2015. Натомість відповідач мав у судовому порядку доводити, що спірне майно придбано виключно за його власні кошти. Крім того, останній при відсутності свідоцтва про розірвання шлюбу міг отримати від неї заяву про підтвердження факту купівлі квартири за його особисті кошти і відсутність претензій на це майно, що надало б спірному житлу статусу особистої приватної власності, проте у нотаріуса була оформлена саме заява про надання згоди на придбання майна.

Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на ступне.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 24.04.1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 06.04.2005 розірвано. Рішення суду набрало законної сили 10.05.2005 року (а.с.59).

Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

21.02.2006 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого відповідач прийняв у власність (купив) квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язався сплатити продавцям 178102,00 грн, з яких 94 777,00 грн продавці одержали від покупця до підписання цього договору, а решту 83325,00 грн зобов`язувався сплатити продавцям до 25.02.2006 року. Продавці не заперечували проти передачі вищевказаної квартири в наступну іпотеку для повного розрахунку з ними (а.с.15). Розрахунок проведений з продавцями у визначені договором строки.

Відповідно до змісту нотаріально посвідченої заяви від 21.02.2006, ОСОБА_1 надала згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 за ціну і на умовах йому відомих (а.с.16).

22 лютого 2006 року між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком Райффайзенбанк Україна укладено кредитний договір № ML-001/025/2006, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит на суму 16500,00 доларів США на придбання нерухомого майна на строк до 22 лютого 2026 року (а.с.13).

Цього ж числа між цими ж сторонами укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ширяєвою О.В. за реєстровим № 638 (а.с.14). Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 .

22.02.2006 року між Акціонерним комерційним банком Райффайзенбанк Україна та ОСОБА_1 укладено договір поруки № SR/200-001/025/2006, за умовами якого, боржник - ОСОБА_2 та поручитель - ОСОБА_1 відповідають як солідарні боржники (а.с.81-82).

Також, матеріали справи містять нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_1 від 22.02.2006, відповідно до змісту якої позивачка згідно п. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, де зазначено, що згода подружжя на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення, має бути нотаріально посвідченою, дала свою згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 , в забезпечення виконання його зобов`язань за кредитним договором від 22 лютого 2006 року № ML-001/025/2006, передати в іпотеку АКБ «Райффайзенбанк Україна» квартиру АДРЕСА_1 , яка є їх спільною сумісною власністю як такі, що набувалися у період перебування у зареєстрованому шлюбі. Також у цій заяві, ОСОБА_1 повідомила, що такий правочин відповідає інтересам їхньої сім`ї (а.с.143).

Крім того, судом встановлено, що перед оформленням договору купівлі-продажу спірної квартири відповідач ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 06.02.2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Шеніною О.А. №52, продав належну йому на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_2 за 72013 грн (а.с.54-55).

Відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки, ринкова вартість спірної квартири станом на 21.03.2017 складала 384 000,00 грн (а.с.17).

Також, заочним рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 08.06.2017 позов ОСОБА_2 задоволено частково, визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . Рішення набрало законної сили 24.10.2017 року (а.с.60-61). Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 13.09.2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 08.06.2017 року залишено без розгляду, зазначену ухвалу ОСОБА_1 не оскаржувала та після набрання рішенням законної сили її знято з реєстраційного обліку за адресою по АДРЕСА_3 (а.с. 62, 9 зв.).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не довела факт спільного проживання її та відповідача після припинення шлюбу та придбання спірної квартири за їх спільні кошти. При цьому суд зазначив, що припинення шлюбу відбулося у день набрання чинності рішенням суду про його розірвання тобто після 10.05.2005 і належних доказів, що сторони після цього проживали однією сім`єю та набули спільне майно позивачкою не надано.

Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції вважає безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу.

Під час застосування положень статті 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Частиною ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно вказав, що наведені позивачем підстави не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя та дійшов обґрунтованого висновку, що наявні у матеріалах справи докази, показання свідків не підтверджують доводи позивача щодо спільного проживання сторін однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, тобто наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відносин, що притаманні подружжю, у зв`язку із чим правильно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Ухвалюючи таке рішення суд надав належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам та показам свідків.

Посилання позивачки на те, що судом при вирішенні спору безпідставно не враховано наявність двох нотаріально посвідчених заяв про надання нею згоди на придбання спірної квартири та її передачу в іпотеку на правильність ухваленого рішення не впливають. Зазначені заяви не тягнуть за собою правових наслідків у вигляді доведеності факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки та набуття ними спірного майна за спільні кошти. Наявність таких заяв не звільняє позивачку від обов`язку доведення вказаних обставин.

Крім того, заяви, які були подані нотаріусу, несуть в собі інформацію, яка виходить безпосередньо від позивачки.

Посилання на ту обставину, що відповідач мав окремо у судовому порядку доводити, що спірне майно придбано виключно за його власні кошти, є помилковим, оскільки останній мав право заперечувати проти позову, посилаючись на такі обставини та підтверджуючи їх відповідними доказами.

Факт спільного проживання у спірній квартирі сторін у справі, реєстрація позивачки у цій квартирі, порука останньої за кредитним договором, укладеним відповідачем, не підтверджують реальність сімейних відносин та факт придбання спірної квартири в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Враховуючи, що позивачка визнана судом такою, що втратила право користування квартирою, та у судовому засіданні не довела, що ця квартира належить їй на праві спільної сумісної власності, суд також дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог про усунення перешкод у користуванні житлом.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на правильність ухваленого рішення не впливають.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 24 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 27 грудня 2019 року.