Провадження № 2/760/3114/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

18 жовтня 2019 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді Кушнір С.І.

за участю секретаря - Гаєвської С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 23.08.2018 р. звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, в якому просив:

визнати недійсним з моменту укладення Договір дарування машиномісця, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. 09.08.2018 р. та зареєстрований в реєстрі за №875;

визнати недійсним з моменту укладення Договір купівлі-продажу нерухомого майна, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якої по дорученню діяв ОСОБА_5 , та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10.08.2018 року та зареєстрований в реєстрі за № 1606;

стягнути на користь позивача з відповідачів судові витрати.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 09.08.2018 р. було укладено Договір дарування машиномісця, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. 09.08.2018 р. та зареєстрований в реєстрі за №875. За таким Договором дарування ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 нерухоме майно: машиномісце, площею 16,3 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10.08.2018 року та зареєстровано в реєстрі за № 1606, ОСОБА_3 продала машиномісце ОСОБА_4 , від імені якої по дорученню діяв ОСОБА_5 .

Однак, як вказує позивач, вищевказані Договори укладені всупереч положенням чинного законодавства та підлягають визнанню недійсними в силу ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, з моменту їх укладання, у зв`язку з наступним.

Так, в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за його позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у сумі 3061204, 77 гр. в зв`язку з невиконанням останнім умов Договору від 07 жовтня 2016 р. №31 на здійснення поставки обладнання для системи «Розумний будинок» та проведення програмувальних та пусконалагоджувальних робіт (справа №757/75106/17).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 р. у справі №757/75106/17-ц з метою забезпечення позову був накладений арешт у межах суми позовних вимог у розмірі 3061204,77 грн. на всі об`єкти нерухомого і рухомого майна ОСОБА_2 із забороною суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міській, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям; акредитованим суб`єктам; державним та приватним нотаріусам) вносити будь-які зміни (записи), окрім запису про накладення арешту, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також вчиняти будь-які дії щодо реєстрації, перереєстрації, скасування реєстрації речових прав та їх обтяжень, у тому числі з відкриттям розділу, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень стосовно об`єктів нерухомості, право приватної власності на яке зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 .

Дана ухвала Печерського районного суду м. Києва від 21.12.2017 р. про забезпечення позову не оскаржувалася в апеляційному порядку.

На виконання ухвали суду 27 грудня 2017 р. відповідне обтяження було внесено до Державного рестру речових прав на нерухоме майно 27.12.2017 р., номер запису про обтяження: 24230075.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.06.2018 р. його позов був задоволений частково та стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 2072060,14 гpн., а саме: 2040746,51 гр. коштів, що були сплачені в якості передоплати; 30993,60 гр. пені та 320,00 гр. судового збору.

Рішення суду відповідачем у справі не оскаржувалося та набрало законної сили.

З точки зору закону метою забезпечення інтересів позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, в забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно 6 прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам подальшого виконання такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосу й задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до стю 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Частиною 2 тієї ж статті визначено, що фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Порядок звернення стягнення на майно боржника в межах виконавчого провадження визначено ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» / в редакції Закону України від 02.06.2016 року/, згідно з якою звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Таким чином, на момент виникнення спору між позивачем та ОСОБА_2 , позивач розраховував задовольнити свої кредиторські вимоги за рахунок майна, що належить ОСОБА_2 , а саме: машиномісця, площею 16,3 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, при підготовці заяви про примусове виконання рішення суду, 09.08.2018 р. позивачу стало відомо, що вжиті заходи забезпечення позову були зняті на підставі постанови Апеляційного суду м. Києва від 02.07.2018 р. у справі №757/75106/17-ц.

Разом з тим, в Єдиному державному реєстрі судових рішень жодних відомостей щодо розгляду питань в апеляційній інстанції, пов`язаних зі справою №757/75106/17 не було.

З метою підтвердження чи спростування відомостей, що містилися в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, було направлено адвокатський запит від 10.08.2018 р. до Апеляційного суду м. Києва з проханням надати інформацію щодо наявності факту оскарження ухвали Печерського районного суду м. Києва від 21.12.2017 р. про забезпечення позову у справі №757/75106/17-ц, а також стосовно того, чи приймалося рішення Апеляційним судом м. Києва від 02.07.2018 р. у справі №757/75106/17 про скасування заходів забезпечення позову.

У відповідь на вищевказаний запит Апеляційним судом м. Києва було надано відповідь від 13.08.2018 р. №523/0658/18, згідно якої повідомлено, що станом на момент проведення перевірки цивільна справа №757/75106/17-ц за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів, до Апеляційного суду м. Києва не надходила, а відтак, будь-які рішення у зазначеній справі №757/75106/17-ц Апеляційним судом не ухвалювалися.

Позивач посилається на те, що навіть враховуючи той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачене Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у відповідача права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо при встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо.

При цьому, як зазначає позивач, про наявність обмеження ОСОБА_2 було відомо, оскільки він є відповідачем у справі №757/75106/17-ц, його представники брали участь у справі та ознайомлювалися з її матеріалами, обтяження було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Разом з тим, саме в день вчинення Договору дарування машиномісця, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 09.08.2018 р., зареєстрованого в реєстрі за №875, фактично за декілька годин до укладення такого Договору, о 13 год. 07 хв. того ж дня, 09.08.2018 р. було знято обмеження такого майна: машиномісця, площею 16,3 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Зважаючи на викладене, ухвала Печерського районного суду м. Києва від 21.12.2017 р. по справі №757/75106/17-ц про забезпечення позову чинна і ніким не скасована, а обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів ОСОБА_2 на розпорядження майном, чинні.

Не дивлячись на це, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір дарування машиномісця, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. 09.08.2018 р. та зареєстровано в реєстрі за №875.

Згодом, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якої по дорученню діяв ОСОБА_5 , було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10.08.2018 р. та зареєстровано в реєстрі за № 1606.

Тому позивач вважає, що Договір дарування машиномісця, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. 09.08.2018 р. та зареєстрований в реєстрі за №875, є недійсним в силу ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України з моменту його укладення. А отже, продавець за Договором купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10.08.2018 р. та зареєстровано в реєстрі за №1606, не є власником майна, що є предметом такого Договору.

З огляду на вищевикладене, позивач вважає, що Договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якої по дорученню діяв ОСОБА_5 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10.08.2018 р. та зареєстровано в реєстрі за №1606, також є недійсним в силу ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України з моменту його укладення.

В зв`язку з чим, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 23.08.2018 р. зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 29.08.2018 р., відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 19.06.2019 р., закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити та визнати недійсними з моменту укладення Договір дарування машиномісця, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. 09.08.2018 р. та зареєстрований в реєстрі за №875, та Договір купівлі-продажу нерухомого майна, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якої по дорученню діяв ОСОБА_5 , та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10.08.2018 року та зареєстрований в реєстрі за № 1606, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідачів до суду не надійшло.

Не з`являючись до суду, в той же час дії відповідачів свідчать про обізнаність про наявність спору в провадженні суду.

Так, відповідач ОСОБА_2 , не з`явившись в судові засідання, не отримуючи судові повістки, один раз за час розгляду справи, а саме 01.03.2019 р. направив до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Від представників ОСОБА_4 07.05.2019 р., 19.06.2019 р. та 17.10.2019 р. до суду надійшли клопотання про відкладення розгляду справи, при цьому, зазначені клопотання не підтвердженні належними доказами про неможливість бути присутнім у розгляді справи.

Відповідач ОСОБА_3 , яка зареєстрована в одній квартирі з відповідачем ОСОБА_2 , про причини неявки суд до відома не поставила.

При цьому, неодноразово судові повістки, що направлялися відповідачам, повернулися до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення «в зв`язку з закіченням терміну зберігання».

Відповідно до п.п. 91, 99, 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року інформація про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу надсилається адресату у вигляді смс-повідомлення за номером мобільного телефону, зазначеним на поштовому відправленні, поштовому переказі, а у разі відсутності номера мобільного телефону - шляхом вкладення до абонентської поштової скриньки бланку повідомлення встановленого зразка.

Рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним.

У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.

У разі, коли адресата неможливо повідомити про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу за номером телефону, зазначеним відправником у поштовій адресі, до його абонентської поштової скриньки вкладається повідомлення про надходження такого поштового відправлення, поштового переказу.

Відповідно до ч.ч. 3, 9 ст. 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

Виходячи з цього, порядку повідомлення адресата про надходження судової повістки, неявка адресата за її отриманням у поштовому відділенні є відмовою від її отримання, а тому повідомлення відповідачів про час розгляду справи суд вважає належним.

При цьому, відповідно до ст. 178 ЦПК України відповідачам був наданий строк для надання відзиву.

Відповідачі своїм правом не скористалися, відзив на позов не подали.

Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечував представник позивача в судовому засіданні.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, врахувавши його доводи, дослідивши матеріали справи та вивчивши надані письмові докази у сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою даної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Судом встановлено, що в провадженні Печерського районного суду м.Києва перебувала справа №757/75106/17-ц за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів у сумі 3061204,77 гр. в зв`язку з невиконанням останнім умов Договору від 07 жовтня 2016 року №31 на здійснення поставки обладнання для системи «Розумний будинок» та проведення програмувальних та пусконалагоджувальних робіт.

Ухвалою суду від 21 грудня 2017 року з метою забезпечення позову був накладений арешт у межах суми позовних вимог на всі об`єкти нерухомого і рухомого майна ОСОБА_2 із забороною суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міській, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям; акредитованим суб`єктам; державним та приватним нотаріусам) вносити будь-які зміни (записи), окрім запису про накладення арешту, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також вчиняти будь-які дії щодо реєстрації, перереєстрації, скасування реєстрації речових прав та їх обтяжень, у тому числі з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень стосовно об`єктів нерухомості, право приватної власності на яке зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 .

Згідно даних Інформаційної довідки з Державного рестру речових прав на нерухоме майно №134116319 від 13.08.2018 р., відповідне обтяження було внесено до Державного рестру речових прав на нерухоме майно 27.12.2017 р., номер запису про обтяження: 24230075.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року, позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживача, розірвання договору та стягнення коштів, стягнення відшкодування моральної шкоди, - був задоволений частково.

Визнано договір № 31 від 07.10.2016, укладений між ОСОБА_1 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 , розірваним з 08.12.2017.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь позивача 2040746,54 гpн. предоплати за умовами укладеного між ними договору, 30993,60 грн. пені та 320,00 гр. судового збору, а всього стягнуто 2072060 грн. 14 коп.

Рішення набрало законної сили, що підтверджується матеріалами справи.

Так, як вбачається з листа-відповіді Апеляційного суду м. Києва від 13.08.2018 р. № 523/0658/18, наданої на адвокатський запит від 10.08.2018 р. про надання інформації у справі №757/75106/17-ц, проведеною перевіркою встановлено, що згідно відомостей АСЕД «Апеляція» станом на момент надання відповіді цивільна справа №757/75106/17-ц за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів до Апеляційного суду не надходила, а відтак будь-які рішення у зазначеній справі №757/75106/17-ц Апеляційним судом міста Києва не ухвалювалися.

Також, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року була затверджена мирова угода між гр. ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_2 в справі про розподіл майна подружжя.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 127,1 кв.м.; легковий автомобіль марки «BMW X5 3.0 D», державний номер НОМЕР_1 , 2011 року випуску.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на машиномісце АДРЕСА_1 , загальною площею 16,3 кв.м.; легковий автомобіль марки «BMW 740 D», державний номер НОМЕР_1 , 2016 року випуску.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року, ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року про затвердження мирової угоди було скасовано, справу повернуто до суду для продовження розгляду.

Судом встановлено, що 09.08.2018 р. між ОСОБА_2 (Дарувальник) та ОСОБА_3 (Обдаровувана) укладено договір дарування машиномісця, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 875, згідно умов якого Дарувальник передав безоплатно у власність (подарував), а Обдаровувана прийняла в дар у власність машиномісце (гараж) номер АДРЕСА_1 .

10.08.2018 р. між ОСОБА_3 (Продавець) та ОСОБА_4 (Покупець), від імені якуої діє ОСОБА_5 на підставі Довіреності, посвідченої 31 січня 2018 р. Поліщук В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим №70, укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. та зареєстрованого в реєстрі за №1606, згідно умов якого Продавець зобов`язалася передати у власність Покупцю, а Покупець зобов`язався прийняти і оплатити вартість машиномісця, площею 16, 3 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначені відомості внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою №134716559 від 17.08.2018 р.

Звертаючись до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_1 вказує на те, що ухвала Печерського районного суду м. Києва від 21.12.2017 р. по справі №757/75106/17-ц про забезпечення позову чинна і ніким не скасована, а обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів ОСОБА_2 на розпорядження майном, чинні.

Не дивлячись на це, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір дарування машиномісця, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. 09.08.2018 р. та зареєстровано в реєстрі за №875.

Згодом, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якої по дорученню діяв ОСОБА_5 , було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10.08.2018 р. та зареєстровано в реєстрі за № 1606.

Тому позивач вважає, що Договір дарування машиномісця, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. 09.08.2018 р. та зареєстрований в реєстрі за №875, є недійсним в силу ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України з моменту його укладення. А отже, продавець за Договором купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10.08.2018 р. та зареєстровано в реєстрі за №1606, не є власником майна, що є предметом такого Договору.

З огляду на вищевикладене, позивач вважає, що Договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якої по дорученню діяв ОСОБА_5 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10.08.2018 р. та зареєстровано в реєстрі за №1606, також є недійсним в силу ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України з моменту його укладення.

Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

В абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору в справі №757/75106/17, що перебувала на розгляді в Печерському районному суду м. Києва, була діяльність ОСОБА_2 як фізичної особи-підприємця за укладеним з позивачем договором від 07 жовтня 2016 року на поставку та монтаж обладнання системи`Розумний будинок».

Відповідно до ст.52 ЦК України фізична особа-підприємецб відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.

Тобто, при вирішенні спору судом підлягають застосуванню загальні норми статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до правового висновку Верхоного Суду, викладеного в постанові № 756/553/17 від 01 берерзня 2018 року, а також правового висновку Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16, принцип обов`язковості судових рішень, закріплений у Конституції України та ст.18 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Тобто, однією із причин, в зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, може бути припущення особи щодо обставин, що несуть загрозу невиконання або утруднення виконання можливого рішення.

При цьому закон не вимагає надання будь-яких доказів існування можливості утруднення чи неможливості виконання рішення суду, а лише вимагає подання відповідної заяви про це у вигляді, передбаченому ч. 1 ст. 149 ЦПК України.

З точки зору закону, значення цих заходів полягає в тому, що ними захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення.

Відповідно до постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому, під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва, та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.08.2018 р. у справі №922/4587/13.

Як зазначено в ч.ч. 7, 8 ст. 158 ЦПК України заходи забезпечення позову діють до повного виконання рішення суду.

Виходячи з цього, постановленої судом ухвали про забезпечення позову та накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_2 за позовом ОСОБА_1 , реєстрація обмежень відповідача на розпорядження своїм майном відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обізнаність відповідача за позовом про наявність таких обтяжень, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень представника позивача щодо того, що ОСОБА_2 не мав права розпоряджатися належним йому майно, у тому числі на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди в справі про розподіл майна подружжя, яка виникла після виникнення спору в Печерському районному суді м. Києва.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, з огляду на вжиті ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 21 грудня 2017 року заходи забезпечення позову ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 не мав права на відчуження машиномісця, площею 16,3 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , укладання з відповідачем ОСОБА_3 оспорюваного договору дарування машиномісця зачіпає права та інтереси ОСОБА_1 .

Враховуючи ці обставини, перебування майна під забороною, суд вважає порушеними права позивача укладенням оспорюваного договору дарування машиномісця, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. 09.08.2018 р. та зареєстровано в реєстрі за №875, а тому вважає обґрунтованими твердження позивача про його недійсність.

При цьому, враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що Договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якої по дорученню діяв ОСОБА_5 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10.08.2018 р. та зареєстровано в реєстрі за №1606, також є недійсним в силу ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України з моменту його укладення.

Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 1409,60 грн. підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, по 469,87 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 52, 202, 203, 204, 215, 717 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 263-265, 273, 280, 284, 289, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними задовольнити.

Визнати недійсним Договір дарування машиномісця АДРЕСА_1 , укладений 09 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В. 09.08.2018 року та зареєстрований в реєстрі за №875.

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу нерухомого майна - машиномісця, площею 16,30 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 10 серпня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якої по дорученню діяв ОСОБА_5 , та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. 10.08.2018 року та зареєстрований в реєстрі за № 1606.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_6 ) судовий збір в розмірі 469,87 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_6 ) судовий збір в розмірі 469,87 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_6 ) судовий збір в розмірі 469,87 грн.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.І. Кушнір