Справа № 242/6219/18
Провадження № 2/242/42/19
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

13 лютого 2019 року Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Любчика О.В., за участі секретаря Каменської А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька,

встановив:

ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про надання дозволу малолітнім ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на тимчасовий виїзд за межі України та виїзд на територію підконтрольну Україні у супроводі матері без згоди батька ОСОБА_3

Позов обґрунтовано тим, що вона у період з 19.10.2012 року по 27.06.2018 року перебувала з відповідачем у шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилась двоє дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_4. З 2016 року сторони мешкають окремо. 27.06.2018 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано рішенням Мар'їнського районного суду Донецької області від 27.06.2018 року. Діти проживають разом з позивачкою. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок дітей в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя. Також, зазначила, що у кінці травня 2019 року має можливість відвідати брата ОСОБА_6, який проживає в Чеській республіці. Відповідач у виховані своїх дітей участі не приймає та добровільно не надає згоди на тимчасовий виїзд за межі України та виїзд на територію підконтрольну Україніу супроводі матері. У зв'язку із чим вона не має змоги отримати відповідний дозвіл.

Просить надати дозвіл малолітнім ОСОБА_5 та ОСОБА_4, на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, виїзд з тимчасово неконтрольованої території України, у її супроводі без згоди та супроводу батька ОСОБА_3, до досягнення дітьми 16 років.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 03.12.2018 року відкрито провадження у цивільній справі та справу призначено до судового розгляду.

Позивач та її представник в судове засідання не з'явилась, направили заяви про розгляд справи у їх відсутності, наполягали на задоволенні позову в повному обсязі, не заперечули проти прийняття заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не з'явився у встановленому порядку був повідомлений про час та місце розгляду справи відповідно до частини 3 ст.131 ЦПК України. Про причини своєї неявки він не повідомив, від нього не надійшло клопотання про відкладення слухання справи.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 281 ЦПК України.

З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.10.2012 року по 27.06.2018 рік, що встановлено з копії заочного рішення Мар'їнського районного суду Донецької області від 27.06.2018 року, яке набрало законної сили 28.07.2018 року.

У період шлюбу у позивача та відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася дитина ОСОБА_4, що встановлено з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, від 30.09.2015 року та друга дитина ОСОБА_5, що встановлено з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, від 30.09.2015 року, де батьками зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлений Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57.

Відповідно до п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі, зокрема у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до п.п. 5.1.2 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької Луганської областей, затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при СБ України №222ог від 14.04.2017, виїзд з тимчасово неконтрольованої території громадян України які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред'явлення свідоцтва про народження (паспорта), а також будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України "Про громадянство України" або статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з тимчасово неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи .

Відповідно до преамбули Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» суверенітет України, яка є незалежною державою, поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв'язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Отже, виїзд позивача з дітьми з тимчасово неконтрольованої території України, здійснюється за умови пред'явлення свідоцтва про народження дітей.

Згідно із частинами 1 і 3 статті 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 154 Сімейного Кодексу України батьки мають право на самозахист своєї дитини.

Згідно ч.1 ст.18 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року (ратифікованої Україною 27.02.1991 року) батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 7 СК України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Таким чином, дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

До такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №14-244цс18, який відповідно до ст. 417 ЦПК України є обов'язковим для суду першої інстанції під час розгляду справи.

Отже, чинним законодавством України передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, із зазначенням конкретного місця перебування дитини у такий часовий проміжок, а не ймовірні, не визначені у датах виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній, конкретно визначеній державі. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини, тож в цій частині у в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд звертає увагу на те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідач не надає згоди на тимчасовий виїзд спільної дитини за межі України у супроводі матері без супроводу батька.

Крім того, законодавство України передбачає виїзд з тимчасово неконтрольованої території громадян України які не досягли 16-річного віку, за умови пред'явлення свідоцтва про народження (паспорта), а також будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України "Про громадянство України" або статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", тобто без згоди одного з батьків та його супроводу.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,

вирішив:

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, про надання дозволу малолітнім ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 на виїзд за межи України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, виїзд з тимчасово неконтрольованої території громадян України, у супроводі матері ОСОБА_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 - відмовити.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після її функціонування, безпосередньо до Донецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя О.В. Любчик