ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/183/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Журбіцького В.О.,

учасники справи: ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5,

представник відповідача Самбір І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 листопада 2018 року (суддя Продан Б.Г.) за позовом ОСОБА_4 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про зміну дати та формулювання причин звільнення, стягнення заробітної плати та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_4, звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначав, що з 17.08.2008 року працював на посаді провідника пасажирських вагонів у Вагонній дільниці станції Хмельницький Відокремленого підрозділу вагонна дільниця станції Хмельницький Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця».

Рішенням правління ПАТ «Українська залізниця» від 31.01-01.02.2017 року та Наказом від 31.03.2017 року №-001 «Про підпорядкування підрозділів» Виробничий підрозділ вагонна дільниця станції Хмельницький вилучено зі складу регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та приєднано до філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Укрзалізниця».

В березні 2017 року внаслідок здійснення відповідачем виплат посадового окладу та інших виплат в меншому розмірі ніж передбачено трудовим договором, колективною та галузевою угодою, звернувся до нього із заявою про здійснення обґрунтованого перерахунку заробітної плати, однак відповіді на звернення щодо безпідставного заниження виплат посадового окладу позивачу не надано, будь-яких розрахунків відповідачем не було здійснено. У зв'язку з чим, 10.04.2017 року позивач повторно звернувся із заявою до відповідача, в якій зазначав, що у зв'язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю шляхом заниження при нарахуванні заробітної плати встановлених державою тарифних ставок та посадових окладів, ініціював розірвання трудового договору на підставі ст.39 КЗпП України із 24.04.2017 року.

В період з 14.04.2017 року по 22.04.2017 року зазначав, що хворів, на підтвердження чого надано листки непрацездатності. 23 квітня 2017 року був відсутній на роботі з поважної причини, оскільки перебував на амбулаторному лікуванні у щелепно-лицевому відділенні Хмельницької обласної лікарні.

24 квітня 2017 року позивач прибув на роботу, звернувся до роботодавця із проханням звільнити його за заявою від 10.04.2017 року та видати трудову книжку, на що відповіді не отримав.

Того ж дня, у зв'язку із тим, що його не було звільнено згідно заяви від 10.04.2017 року, позивач звернувся до роботодавця із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати на 8 днів, починаючи з 24.04.2017 року для вирішення сімейних обставин.

25 квітня 2017 року ОСОБА_4 прибув на роботу та написав письмову заяву із проханням невідкладно видати йому трудову книжку, на що отримав відмову.

28 квітня 2017 року, роботодавець видав йому трудову книжку, в якій було зазначено, що його звільнено 25.04.2017 року за прогул без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу від 28.04.2017 року №15/ос.

21 травня 2017 року ОСОБА_4 отримав відповідь від роботодавця за №46 на заяву від 10.04.2017 року, у якій було повідомлено, що його вимога про розірвання контракту не задоволена без пояснення підстав такого рішення.

Посилаючись на зазначене, просив суд змінити формулювання причини звільнення його з роботи із «звільнено за прогул без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України» на «звільнено на вимогу працівника за порушення власником або уповноваженим органом законодавства про працю ст. 39 КЗпП України» та змінити дату звільнення із «25.04.2017 року» на «24.04.2017 року». Стягнути з ПАТ «Українська залізниця» філія «Пасажирська компанія» виробничий підрозділ Вагонна дільниця станції Хмельницький 22 037,00 грн. заробітної плати, 16 276,065 грн. вихідну допомогу в розмірі трьохмісячного середнього заробітку та 13 260,55 грн. втрат внаслідок зростання індексу цін на споживчі товари і тарифів на послуги. Стягнути з відповідача на його користь 4 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 16 листопада 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» філія «Південно-західна залізниця» виробничий підрозділ Вагонна дільниця станції Хмельницький на користь ОСОБА_4 13521 грн. 36 коп. заробітної плати за період з 07.10.2014 року по 25.04.2017 року та 200 грн. моральної шкоди. В решті позову відмовлено.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду 30.11.2018 року заяву ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення у справі щодо стягнення судових витрат у вигляді правничої допомоги та витрат за проведення судово-економічної експертизи залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у зміні формулювання причини та дати звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги, розміру відшкодування моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, а також просив понесені ним судові витрати у зв'язку з проведенням експертизи та професійної правничої допомоги покласти на відповідача.

Зазначає, що порушення відповідачем трудового законодавства в частині неправильності нарахування йому заробітної плати, підтверджується висновком судово-економічної експертизи. На підставі зазначеної експертизи судом першої інстанції стягнута не донарахована заробітна плата. Проте, зазначене судом першої інстанції не було враховано, та в порушення норм трудового законодавства безпідставно відмовлено у зміні формулювання причини та дати звільнення позивача з роботи.

Судом не було враховано того, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору за ст.39 КЗпП України, значення має сам лише факт порушення трудового законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору. Працедавець не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи, а в разі звільнення працівника за 2 тижні до вказаної ним у заяві дати роботодавець у будь-якому випадку не мав права вимагати у нього прибувати на роботу понад двотижневий термін та примушувати його працювати (зокрема 24, 25 квітня 2017 року).

На підтвердження факту поважності відсутності на роботі 23.04.2017 року, позивачем було надано довідку лікаря від 23.04.2017 року, відповідь Хмельницької обласної лікарні від 21.06.2017 року не спростовує факту звернення його до лікаря, та подана відповідачем в порушення вимог ч.ч.8,9 ст.83 ЦПК України.

Доводи відповідача, які лягли в основу рішення суду щодо невідповідності форми заяви позивача від 10.04.2017 року вимогам кадрового діловодства не є правомірними, оскільки заява працівника щодо розірвання трудового контракту оформлюється в довільній формі та жоден нормативно-правовий акт не містить вимог щодо її оформлення.

Крім того, судом не надано належної правової оцінки того факту, що відповідний запис від 25.04.2017 року внесено в трудову книжку на підставі Наказу від 28.04.2017 року №15/00.

Апелянт не вважає розмір моральної шкоди, стягнутий судом, таким, що відповідає вимогам розумності та справедливості. Також судом не вирішено питання про розподіл судових витрат та необґрунтовано відмовлено в ухваленні додаткового рішення про розподіл судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» не погоджується із вимогами апеляційної скарги ОСОБА_4, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, яким дана оцінка.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник відповідача Самбір І.О. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила її відхилити.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали цивільної справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПАТ «Українська залізниця» філія «Південно-західна залізниця» виробничий підрозділ Вагонна дільниця станції Хмельницький на користь ОСОБА_4 13521 грн. 36 коп. заробітної плати за період з 07.10.2014 року по 25.04.2017 року сторонами не оскаржується, у зв'язку з чим судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 про зміну формулювання причин та дати звільнення, суд першої інстанції виходив із того, що факт вчинення прогулу ОСОБА_4 23, 24, 25 квітня 2017 року відповідачем встановлено, а вимоги позивача про зміну формулювання причини та дати звільнення є безпідставними та недоведеними.

Проте, погодитись із таким висновком суду першої інстанції не можна.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року №938 змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство «Українська залізниця».

Судом встановлено, що ОСОБА_4 працював у Вагонній дільниці станції Хмельницький Відокремленого підрозділу вагонна дільниця станції Хмельницький Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» з 17.08.2008 року на посаді провідник пасажирських вагонів, що підтверджується наказом № 342/о від 17.06.2008 року про прийняття на роботу.

07 жовтня 2014 року між Відокремленим підрозділом вагонна дільниця станції Хмельницький Державного територіально-галузевого об'єднання Південно-Західна залізниця та ОСОБА_4 було укладено контракт №143, відповідно до умов якого працівник зобов'язувався виконувати роботу провідника пасажирського вагона, а роботодавець зобов'язувався виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством, колективним договором і угодою сторін. Строк дії контракту з 16.10.2014 року до 16.10.2015 року. Додатковими угодами №1,2 до контракту №143 від 07.10.2014 року строк дії контракту продовжений до 17 жовтня 2017 року.

10 квітня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до адміністрації підприємства із заявою про розірвання трудового договору за власним бажанням з 24 квітня 2017 року, посилаючись на підпункт г пункту 17 розділу VI контракту з працівником №143, та ст.39 КЗпП України, у зв'язку з неналежним виконанням роботодавцем вимог трудового законодавства, оплату праці.

Листом від 20.04.2017 року №46 позивача повідомлено про те, що форма заяви, яку застосував позивач при зверненні до адміністрації вагонної дільниці не відповідає вимогам кадрового діловодства, та запрошено у відділ кадрів для з'ясування підстав розірвання строкового трудового договору.

ОСОБА_4 у відділ кадрів не з'явився. В період з 13.03.17 року по 22.04.17 року, перебував на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності.

23 квітня 2017 року відповідно до довідки лікаря щелепно-лицьового відділення Хмельницької обласної лікарні, позивач перебував на амбулаторному лікуванні з приводу гострого правобічного сіалюденіта підщелепової слинної залози. Згідно інформації від 21.06.2017 року заступника головного лікаря обласної лікарні на запит відповідача, даних щодо звернення або стаціонарне лікування ОСОБА_4 23.04.2017 року в Хмельницькій обласній лікарні немає. Довідка не відповідає дійсності, медичної документації, що підтверджує звернення ОСОБА_4 до щелепно-лицьового хірурга в лікарні немає.

24 квітня 2017 року позивач з'явився в резерв провідників для здачі лікарняного листа серії АДЗ № 166730, техніком йому було запропонована явка на 25 квітня 2017 року для обслуговування потягу сполученням Хмельницький-Київ-Шостка, що підтверджується актом від 24.04.2017 року

25 квітня 2017 року о 14 годині позивач з'явився на роботу, відмовився від будь-яких пропозицій техніків, пояснень щодо відсутності на роботі не надав, про що складено акт від 25.04.2017 року.

Відповідно до витягу з протоколу №8 засідання профспілкового комітету Хмельницької вагонної дільниці від 28.04.2017 року, профспілковий комітет надав згоду на звільнення провідника пасажирських вагонів ОСОБА_4 за ч.4 ст.40 КЗпП України прогул без поважних причин.

Наказом по виробничому підрозділу вагонна дільниця станції Хмельницький від 28.04.2017 № 15/ос, звільнено 25 квітня 2017 року ОСОБА_4 провідника пасажирського вагону за прогул без поважних причин за п.4 ст.40 КЗПП України, обставини вчинення порушення неявка на роботу без поважних причин та відмова стати до роботи.

Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, які містяться у матеріалах справи.

Згідно ч. 1 ст.39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Згідно підпункт г пункту 17 розділу VI контракту з працівником №143 від 07.10.2014 року цей контракт припиняється з ініціативи працівника до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених законодавством (ст.39 КЗпП України) та цим контрактом.

Так, звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_4 зазначав про порушення відповідачем законодавства про працю, зокрема те, що щомісячна частина відпрацьованих годин, оплачувалась відповідачем не згідно встановленого окладу провідника пасажирського вагону, а за нижчою тарифною ставкою, що в свою чергу зменшувало суму нарахувань вечірніх, нічних, святкових та оплати за опалення.

Вказані обставини знайшли своє підтвердження під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Відповідно до висновку експерта №95/18-26 від 24.09.2018 року, розмір недорахованої заробітної плати ОСОБА_4 за період роботи з 07.10.2014 року по 25.04.2017 року на посаді провідника пасажирського вагона, з врахуванням посадового окладу по контракту №143 від 07.10.2014 року та нарахованою заробітною платою Виробничим підрозділом Вагонна дільниця Станції Хмельницький, складає 13521,36 грн.

Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за ст.39 КЗпП України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність.

Таким чином, в період роботи ОСОБА_4 відповідачем, допускалося невиконання вимог трудового законодавства та порушувались права та законні інтереси позивача у сфері трудових відносин, та не виконувались умови трудового договору.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про зміну формулювання причини та дати звільнення суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, помилково дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, у зв'язку з чим рішення суду підлягає в цій частині скасуванню з ухваленням нового про зміну формування причини та дати звільнення ОСОБА_4 Слід вважати ОСОБА_4 звільненим з посади провідника пасажирського вагону відповідно до ст.39 КЗпП України у зв'язку із порушенням власником або уповноваженим органом законодавства про працю з 24 квітня 2017 року.

Щодо причини відсутності на роботі позивача 23.04.2017 року, то законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 76 ЦПК України. При цьому відсутність працівника на роботі за станом здоров'я може підтверджуватись не тільки лікарняним листком, а й довідкою медичної установи, показами свідків й іншими доказами.

Працівника не можна визнати винним, якщо він неналежно виконує свою роботу внаслідок недостатньої кваліфікації, захворювання або відсутності відповідних умов для її виконання. Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена листком непрацездатності, оскільки закон не зобов'язує працівника у разі захворювання звертатися до офіційної медицини. Відсутність листка непрацездатності позбавляє лише працівника права на одержання ним допомоги з тимчасової втрати працездатності.

Відтак, висновок суду першої інстанції про відсутність ОСОБА_4 на роботі 23.04.2017 року без поважних причин є помилковим. Інформаційний лист від 21.06.2017 року заступника головного лікаря обласної лікарні на запит відповідача, щодо звернення або стаціонарного лікування ОСОБА_4 23.04.2017 року в Хмельницькій обласній лікарні не спростовує вищезазначеного висновку.

Згідно ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Оскільки в останній період роботи позивача з боку відповідача допускались порушення вимог законодавства про працю, в зв'язку з чим позивач подав заяву про розірвання трудового договору на підставі ст.39 КЗпП України, а тому відповідач зобов'язаний був виплатити позивачу вихідну допомогу при припиненні ним трудового договору із зазначених підстав та дати.

Враховуючи викладене,позивачеві має бути виплачено кошти у розмірі тримісячного середнього заробітку, оскільки умовами колективного договору розміру вихідної допомоги не передбачено.

При розрахунку розміру вихідної допомоги враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок).

Згідно з абз. 3,4 п.2 розділу 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Пунктами 5, 8 Порядку визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Протягом останніх 2 календарних місяців роботи, що передували звільненню позивача з роботи (січень 2017 року, грудень 2016 року), він відпрацював 339 годин (178+161). Сукупний заробіток ОСОБА_4 склав 10057,79 грн. (5201,28 + 4856,51, а його середньогодинний заробіток - 29,67 грн. (10057,79?339).

Таким чином, розмір тримісячного середнього заробітку буде складати 14953,68 грн.(168?3?29,67), що розраховується виходячи з суми без утримання податків й інших обов'язкових платежів.

Щодо визначення судом першої інстанції розміру моральної шкоди, то згідно з ч.ч.1,3 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

При визначенні розміру моральної шкоди, судом першої інстанції правильно враховано обставини, які мають суттєве значення, глибину фізичних та душевних страждань та дотримуючись вимог розумності і справедливості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення моральної шкоди в розмірі 200 грн.

Відносно відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу, та витрат на проведення судово-економічної експертизи, то підстав для стягнення таких витрат не вбачається.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Оскільки позивачем заява про стягнення витрат на правову допомогу та витрат за проведення судово-економічної експертизи, та на підтвердження цих витрат відповідні докази, подана до суду першої інстанції тільки 16.11.2018 року, тобто протягом десяти днів після ухвалення рішення суду першої інстанції, відповідної заяви до закінчення судових дебатів позивачем зроблено не було, підстав для їх стягнення не вбачається.

Враховуючи вищезазначене, оскільки судом першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зміну формулювання причини та дати звільнення з роботи та стягнення вихідної допомоги допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права, на підставі п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині, яким слід змінити формулювання причини та дату звільнення ОСОБА_4 Вважати ОСОБА_4 звільненим з посади провідника пасажирського вагона відповідно до статті 39 КЗпП України у зв'язку із порушенням власником або уповноваженим органом законодавства про працю з 24 квітня 2017 року. У зв'язку з чим і підлягає стягненню з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_4 вихідна допомога в розмірі 14953 грн. 68 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 листопада 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зміну формулювання причини та дати звільнення з роботи та стягнення вихідної допомоги скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Змінити формулювання причини та дату звільнення ОСОБА_4.

Вважати ОСОБА_4 звільненим з посади провідника пасажирського вагона відповідно до статті 39 КЗпП України у зв'язку із порушенням власником або уповноваженим органом законодавства про працю з 24 квітня 2017 року.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_4 вихідну допомогу в розмірі 14953 грн. 68 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Повне судове рішення складено 19 лютого 2019 року.

Судді: Т.О. Янчук

А.В. Купельський

О.І. Ярмолюк