ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/134/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 304090000 Середа Л.В. Доповідач в апеляційній інстанції Храпко В.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019 року м.Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

Храпка В.Д.,

Бондаренка С.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Матюхи В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 03 квітня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Середи Л.В., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за розпискою, повний текст рішення складено 15 квітня 2019 року -

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за розпискою.

Позов обґрунтовує тим що, 18 листопада 2014 року позивачем було надано ОСОБА_1 позику, грошові кошти в розмірі 12 500 доларів США, які відповідач зобов`язувався повернути після продажу належної йому квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1 , але не пізніше 01 червня 2015 року.

До закінчення строку виконання зобов`язання відповідач повернув 1 000 доларів США.

Позивач зазначає, що відповідач не повернув борг, тому сума боргу за розпискою становить 11 500 доларів США, яку він просив стягнути в судовому порядку.

Також просив стягнути з ОСОБА_1 . 3 % річних від простроченої суми, оскільки відповідач не поверну борг у визначений розпискою строк.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 03 квітня 2019 року позов задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 11 500 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 % річних від простроченої суми заборгованості у сумі 29 712 грн. 62 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати як незаконне, необґрунтоване, ухвалене при неповному встановленні судом обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а по справі постановити нове рішення, яким залишити без задоволення позов ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було взято до уваги, що між сторонами було укладено не договір позики, а відносини договору доручення. Дане підтверджується цифровим записом, який не було долучено до справи. Також судом не правильно було надано оцінку показів свідка ОСОБА_2 , а висновки суду першої інстанції щодо новації боргу не відповідають обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Шамов О.А. просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, поскільки вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, надуманими і такими, що не відповідають встановлених судом обставинам справи.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, судова колегія проходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги по наступних підставах.

Відповідно до 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Крім того, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 12 500 доларів США, які зобов`язувався повернути після продажу квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1 , але не пізніше 01 червня 2015 року, що підтверджується власноручно написаною розпискою від 18 листопада 2014 року. Зазначена розписка посвідчена приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Бірюк О.В. та зареєстрована в реєстрі за № 4049.

Судом також встановлено, що до закінчення строку виконання зобов`язання за договором позики, відповідач повернув позивачу 1 000 доларів США.

Вказаний факт сторонами не заперечується.

Взяті на себе зобов`язання відповідач згідно розписки від 18 листопада 2014 року не виконав.

17 квітня 2018 року позивач направив на адресу ОСОБА_1 вимогу щодо виконання зобов`язання в добровільному порядку згідно договору позики від 18 листопада 2014 року.

Згідно Акту про вручення вимоги від 22 квітня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 при свідках ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було вручено вимогу ОСОБА_1 про повернення протягом 7 днів отриманих останнім в борг грошових коштів в сумі 11 500 доларів США.

Підставою для подання даного позову стала відмова ОСОБА_1 добровільно повернути кошти та наявність у зв`язку з цим боргу у сумі 11 500 доларів США.

Задовольняючи позов, суд першої інстанцій виходив із того, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, у зв`язку з чим виникла заборгованість. Також суд врахував встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину та зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості в сумі 11 500 доларів США.

В апеляційній скарзі не оскаржується сума 3% річних від простроченої суми, яка була стягнута судом першої інстанції, тому в цій частині рішення судом апеляційної інстанції не переглядається.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не було взято до уваги розписка від 05 червня 2013 року та розписка від 01 вересня 2014 року, оскільки вказані розписки не є предметом вказаного спору.

Також не варте уваги посилання в апеляційній скарзі як на доказ цифровий запис розмови сторін щодо повернення коштів за розпискою від 18 листопада 2014 року, оскільки вказаний цифровий запис не був долучений в якості доказу в суді першої інстанції, а тому не може бути прийнятий як доказ в суді апеляційної інстанції.

Поскільки суд встановив правову природу укладеного між сторонами договору, а саме, що зобов`язання випливають з договору позики, за яким борг не повернуто, тому позивач має право на його повернення в судовому порядку.

Крім того, відповідач визнав, що розписку писав власноручно і кошти отримував.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане і не спростування відповідачем факту написання розписки дає можливість прийти до висновку про існування договірних зобов`язань між сторонами.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Інші взаємовідносини сторін виходять за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції врахував зазначені вище положення закону та факт наявності у позивача, як позикодавця, розписки, написаної відповідачем, як позичальника, підтверджує укладення між ними договору позики. Інше відповідачем не доведено, оскільки у силу частини третьої статті 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку та прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 1051 ЦК України якщо договір мав бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Тому суд першої інстанції правильно не взяв до уваги покази свідків і електронні докази (цифровий запис).

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням вказаних норм закону, суд першої інстанції правильно стягнув із відповідача 3 % річних від простроченої суми заборгованості .

Розмір процентів річних в апеляційній скарзі не оспорюється.

Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 03 квітня 2019 року залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: