ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року

м.Суми

Справа №161/1435/18

Номер провадження 22-ц/816/785/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Попової А.П.,

відповідача ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 15 листопада 2018 року в складі судді Бондарчук Я. П., ухваленого у смт. Ямпіль, повний текст якого складений 23 листопада 2018 року, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2018 року Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості, вимоги якого уточнив 26 червня 2018 року (т. 2 а.с. 49 - 51). При цьому, позов обґрунтований тим, що між АКБ СР «Укрсоцбанк» (на даний час АТ «Укрсоцбанк») та відповідачем ОСОБА_1 14 лютого 2008 року був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 58000 доларів США. Того ж дня в забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договори поруки. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов'язань з вчасного їх повернення позичальник не виконала, тому станом на 11 вересня 2017 року утворився борг в загальній сумі 698399,22 грн. (566942,39 грн. тіло кредиту + 131456,83 грн. пеня), який банк просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь. При цьому, із розрахунку заборгованості вбачається, що вказана заборгованість за тілом кредиту розрахована за період з 15 серпня 2014 року по 11 вересня 2017 року, а пеня за несвоєчасне погашення кредиту - з 12 вересня 2016 року по 15 серпня 2017 року, тобто з урахуванням строків позовної давності, про застосування яких заявлено відповідачем ОСОБА_1, та наявності рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2011 року про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Ямпільського районного суду Сумської області від 15 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, АТ «Укрсоцбанк» оскаржило його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неналежну оцінку доказам по справі, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

При цьому, банк не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки умовами договору не встановлено строк та підстави припинення дії договору, а лише передбачена можливість дострокового повернення кредитних коштів. Позивач послався на те, що перебіг позовної давності розпочинається в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів, тому під час розгляду даної справи позовні вимоги були уточнені з урахуванням трирічного строку позовної давності для вимог про стягнення тіла кредиту та річного строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені. Ураховуючи викладене, АТ «Укрсоцбанк» вважає, що суд ототожнив поняття «строк виконання основного зобов'язання» та «момент виникнення права позикодавця вимагати повернення чергової частини позики», а тому дійшов помилкового висновку про право позивача звернутися з вимогою до поручителів протягом шести місяців з моменту порушення зобов'язання.

Відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у встановлений судом строк подали відзив на апеляційну скаргу, в якому просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін. При цьому, відповідачі погоджуються з висновками суду першої інстанції про сплив строку позовної давності по заявленим вимогам кредитора.

Зокрема, відповідачі звертають увагу на ту обставину, що 02 березня 2011 року банк, пред'явивши претензії про повне дострокове погашення заборгованості, змінив, тим самим, строк виконання зобов'язань за кредитним договором, тому, на їх думку, позивач не має права нараховувати проценти за кредитом. Крім того, поручителі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вважають, що порука припинилась, оскільки, звернувшись з даним позовом у січні 2018 року, банк пропустив шестимісячний строк виконання основного зобов'язання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог на підставі спливу позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку з неналежним виконанням умов договору змінився строк виконання основного зобов'язання, тому банк мав право з 11 березня 2011 року й протягом наступних трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, однак, позовну заяву подав до суду лише 30 січня 2018 року. При цьому, суд вважав, що після зміни строку виконання зобов'язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.5 договору позичальник зобов'язаний був повернути кредит у повному обсязі саме до 11 березня 2011 року, тому всі наступні щомісячні платежі за графіком після вказаної дати не підлягали виконанню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що 14 лютого 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та відповідачем ОСОБА_5, яка змінила прізвище на ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 63, 65), був укладений договір кредиту № 070-22-09/08, згідно умов якого позичальник отримала кошти в сумі 58000,00 доларів США, що за офіційним курсом долара США до гривні, встановленим НБУ на день укладання договору, становило 292900,00 грн., на придбання нерухомого майна на строк до 13 лютого 2033 року включно зі сплатою процентів у розмірі 11,5% річних (т. 1 а.с. 8 - 12).

Пунктом 1.1.1. кредитного договору передбачено, що починаючи з місяця, що слідує за місяцем надання кредиту, позичальник щомісяця, а саме: 14-го числа кожного місяця рівними частинами сплачує кредитору суму грошових коштів, яка включає заборгованість за кредитом і проценти за користування кредитом у розмірі 596,51 доларів США з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 13 лютого 2033 року.

За умовами п. 1.3. договору в якості забезпечення виконання позичальником зобов'язань перед кредитором за кредитом укладено іпотечний договір, відповідно до якого позичальник передав кредитору в іпотеку квартиру.

Виходячи з п. 4.4 кредитного договору, в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених пунктами 3.3.2-3.3.6, 3.3.10.-3.3.12 та 3.3.15 цього договору, порушення позивальником умов договорів, визначених п. 1.3 цього договору, протягом більше ніж тридцять днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно, позивальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Згідно з п. 4.5 кредитного договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8. цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Із заяви на видачу готівки за № 7-015 від 14 лютого 2008 року вбачається, що на виконання вказаного кредитного договору позичальник отримала 58000 доларів США у еквіваленті до національної валюти в сумі 2929000 грн. (т. 1 а.с. 17).

Крім того, 14 квітня 2008 року АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 уклали додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору кредиту № 070-22-09/08 від 14 лютого 2008 року, згідно якої встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 10,4 % річних (а.с. 13).

31 жовтня 2008 року зазначені сторони уклали додаткову угоду № 2 про внесення змін до договору кредиту № 070-22-09/08 від 14 лютого 2008 року, якою встановили процентну ставку за користування кредитом на рівні 11,4 % річних (а.с. 14).

Додатковою угодою № 3 від 14 лютого 2010 року внесено зміни до договору кредиту № 070-22-09/08 від 14 лютого 2008 року та встановлено, що погашення кредиту та сплата нарахованих процентів за користування кредитом здійснюється наступним чином, починаючи з місяця наступного за місяцем надання кредиту. Позичальник щомісячно 14 числа сплачує кредитору рівні суми грошових коштів, кожна з яких включає в себе заборгованість за кредитом та процентами, розрахованими на весь строк користування кредитом в сумі 589,14 доларів США (т. 1 а.с. 15).

На забезпечення виконання умов вищевказаного кредитного договору 14 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договори поруки за №№ 14/02/08-3, 14/02/08-2 та 14/02/08-1, відповідно (т. а.с. 18 - 23).

До того ж, 14 квітня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та відповідачами ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено додаткові угоди до вищевказаних договорів поруки, якими встановлено сплату процентів за використання кредиту на рівні 10,4% річних (а.с. 24 - 26).

02 березня 2011 року банк направляв на адресу ОСОБА_5 та ОСОБА_2 претензії, в яких вказував на порушення позичальником кредитних зобов'язань щодо вчасного погашення основної суми боргу та процентів, у зв'язку з чим просив достроково погасити заборгованість за кредитним договором (т. 1 а.с. 102 - 103).

Із матеріалів справи також вбачається, що у зв'язку з порушенням умов вищевказаного кредитного договорів ПАТ «Укрсоцбанк» 17 червня 2011 року звернулося з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2011 року, яке набрало законної сили, позов банку задоволено та стягнуто з відповідачів заборгованість за кредитним договором в сумі 530546,57 грн., яка утворилась станом на 15 червня 2011 року та складається з 447634,84 грн. строкової заборгованості за кредитом, 10153,46 грн. простроченої заборгованості за кредитом, 65433,09 грн. простроченої заборгованості за відсотками за період з 14 лютого 2008 року по 14 червня 2011 року включно, 7325,18 грн. пені. Вирішено, що стягнення заборгованості відбувається шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 43,0 кв. м. (т. 1 а.с. 76 - 80).

Постановою старшого державного виконавця другого відділу ДВС Луцького міського управління юстиції від 18 травня 2012 року було відкрито виконавче провадження з виконання вищезазначеного судового рішення (т. 1 а.с. 81).

З акта проведення прилюдних торгів вбачається, що вказаний предмет іпотеки був реалізований 15 січня 2013 року за ціною 144250,00 грн. (т. 1 а.с. 84).

У заяві про уточнення позовних вимог банк зазначив, що за рахунок реалізації заставного майна ним було отримано 122612,50 грн. (т. 2 а.с. 50). Разом з тим, з рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2011 року вбачається, що станом на 15 червня 2011 року за кредитним договором утворилась заборгованість в сумі 530546,57 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості кошти від реалізації предмета іпотеки позивачу були зараховані 27 лютого 2013 року на погашення тіла кредиту в розмірі 3159,59 доларів США та процентів у розмірі 2326,98 доларів США (т. 1 а.с. 35 - 36). Сторони не спростовують тієї обставини, що після вказаної дати повернення кредитної заборгованості не здійснювалось.

Відповідач ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки, на її думку, позивач пропустив трирічний строк позовної давності (т. 1 а.с. 59 - 62).

У ч. 1 ст. 526 ЦК України йдеться про те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Як передбачено ст. 549 ЦК України , неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

З аналізу вказаних норм права та встановлених у справі обставин вбачається, що у межах строку кредитування, відповідно до умов вищевказаного кредитного договору позичальник мала, зокрема, повертати банку кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами.

Так, за умовами кредитного договору від 14 лютого 2008 року ОСОБА_1 повинна була повертати позивачу кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у межах строку кредитування до 13 лютого 2033 року включно.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що позичальник порушила умови кредитного договору щодо своєчасного внесення щомісячних платежів, у зв'язку з чим виникла прострочена заборгованість, тому позивач скористався правом вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 14 лютого 2008 року у судовому порядку.

Зокрема, ПАТ «Укрсоцбанк», на даний час АТ «Укрсоцбанк», 17 червня 2011 року звернулося з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто вважається, що 17 червня 2011 року настав строк виконання договору в повному обсязі.

Отже, такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й Луцький міськрайонний суд Волинської області, задовольнивши позовні вимоги ПАТ «ПроКредит Банк» рішенням від 05 жовтня 2011 року.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

Крім того, відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв'язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважала, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Разом з тим, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік.

Як передбачено ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Частиною 1 статті 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до вимог частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз указаних норм матеріального права та встановлені у справі обставини дають підстави для висновку, що починаючи з 28 лютого 2013 року (наступний день після зарахування коштів від реалізації предмета іпотеки) банк мав право звернутися з позовом про стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) та неустойки згідно з договором, нарахованої на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, оскільки сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення від 05 жовтня 2011 року виявилася недостатньою на їх погашення.

Однак, з даним позовом АТ «Укрсоцбанк» звернулося лише 24 січня 2018 року (т. 1 а.с. 51), тобто, після спливу позовної давності, тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором за тілом кредиту та пені за спливом строку позовної давності є законним і обґрунтованим.

Посилання місцевого суду на ту обставину, що відповідно до п. 4.5 кредитного договору банк мав право саме з 11 березня 2011 року й протягом наступних трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права не впливають на правильність висновків суду про відмову в задоволенні заявлених позовних за спливом строку позовної давності.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача про те, що перебіг строку позовної давності у даній справі починається в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Крім того, посилання в апеляційній скарзі на помилковий висновок суду першої інстанції про те, що позивач повинен був звернутися з вимогою до поручителів протягом шести місяців з моменту порушення зобов'язання не заслуговують на увагу колегії суддів, виходячи з наступного.

Як вбачається з п. 7.3 кредитного договору та п. 6.2 договорів поруки договори набирають чинності з дати укладення та діють до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (стаття 252 ЦК України).

Разом із тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Умова договорів поруки про його дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України.

Тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що до даних правовідносин підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Згідно з роз'ясненнями у п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

У відзиві на апеляційну скаргу поручителі визнають ту обставину, що вони 10 березня 2011 року отримали претензії банку від 02 березня 2011 року про дострокове повернення кредитних коштів, які відповідно до умов п. 3.1.1 повинні бути виконані протягом одного робочого дня від дати її отримання, тобто 11 березня 2011 року.

З урахуванням положень ст. 526 ЦК України та встановлених у справі обставин щодо направлення вимоги до поручителів про дострокове виконання зобов'язань строк пред'явлення вимог до поручителів про повернення коштів необхідно обчислювати з моменту настання строку виконання зобов'язання у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. 17 червня 2011 року строк пред'явлення вимоги до поручителів переривався, оскільки банк звернувся до відповідачів з позовом про стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте, станом на 17 листопада 2011 року вважається, що строк подання нового позову вже сплив, тобто звернення з даним позовом у січні 2018 року відбулося за межами шестимісячного строку з дня настання строку виконання зобов'язання, а тому порука згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України припинилася.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду про відмову в задоволенні позову також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування рішення суду.

Відтак, колегія суддів вважає, що судом з'ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, його висновки відповідають вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому таке судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення, а рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 15 листопада 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 лютого 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко