Номер провадження 2/754/493/19
РІШЕННЯ

Іменем України

11 лютого 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Панченко О.М.

за участі секретаря судового засідання - Табачука Д.О.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач ОСОБА_1 18.10.2016 року звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою. В обґрунтування вказаного позову посилався на те, що ним 18.04.2008 року було надано відповідачу позику - грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США грн. на строк до 18.04.2009 року.

Факт укладення договору позики та передачі грошових коштів підтверджується складеною відповідачем власноруч та підписаною у присутності свідка розпискою від 18.04.2008 року.

До сьогоднішнього часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобов'язання. Таким чином сума боргу за розпискою становить 2 678 000.00 грн.

Крім суми основної заборгованості позивач вважає стягненню також підлягають 3% річних від простроченої заборгованості у сумі 593 856.00 грн., грошові кошти з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості в розмірі 3 417 891.70 грн.

У зв'язку з вищевикладеним позивач просив стягнути з відповідача 2 678 000.00 грн. основного боргу, 41984,6 грн., 3% річних від простроченої заборгованості у сумі 593 856.00 грн., грошові кошти з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості в розмірі 3 417 891.70 грн., а всього 6 689 747.70 грн.

Ухвалою суду від 01.11.2016 року відкрито провадження у даній цивільній справі.

02.12.2016 року відповідачем у справі подані письмові заперечення на позов, а також заяву про застосування строків позовної давності до вимог позову.

09.03.2017 року представником позивача до суду подано заяву про залишення позовної заяви без розгляду.

24.11.2017 року позивачем у справі до суду подано клопотання про визнання причин пропущеного строку для звернення до суду поважними та поновлення пропущеного строку. В даному клопотанні зазначено про те, що строк повернення боргу продовжувався за згодою його та відповідача, тому є підстави вважати, що причини пропущеного строку для звернення його до суду з позовом є поважними та просив суд поновити йому такий строк.

Позивач та його представники в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, вважають їх правомірними та обґрунтованими поданими доказами.

Відповідач у справі в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просив відмовити в заявленому позові з підстав, що позивачем при зверненні до суду було пропущено строк позовної давності. Крім того пояснив, що повністю розрахувався за спірною розпискою з позивачем ще у 2012 році.

Представник відповідача в судовому засіданні в повному обсязі підтримала викладене в письмових запереченнях, просила відмовити в задоволенні позовних вимог в зв»язку з тим, що позивачем при подачі позову пропущено строк звернення до суду, причини які він вказує для його поновлення в своєму письмовому клопотанні вважає є надуманими та необґрунтованими.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача та його представника, допитавши свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачем у справі 18.04.2008 року було надано відповідачу позику - грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США грн. на строк до 18.04.2009 року.

Факт укладення договору позики та передачі грошових коштів підтверджується складеною відповідачем власноруч та підписаною у присутності свідка розпискою від 18.04.2008 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15.

З наявної в матеріалах справи розписки від 18.04.2008 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 зобов'язався повернути борг позивачу ОСОБА_1 протягом визначеного в розписці строку.

Судом враховується, що вищезазначена розписка містить в собі відомості щодо строку погашення боргу, скріплені підписом відповідача та свідка.

Отже, вказана розписка містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов'язання щодо повернення боргу у визначений строк.

Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов'язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа.

Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12.

На підтвердження неповернутого відповідачем боргу за позикою, позивачем до матеріалів справи додано копію розписки від 18.04.2008 року, оригінал якої досліджувався судом в судовому засіданні.

Ці обставини, з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, свідчать про невиконання відповідачем боргового зобов'язання перед позивачем.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, наявність складеної відповідачем розписки про отримання у борг у позивача коштів, факт не повернення відповідачем цих коштів у визначений в розписці строк був встановлений судом в судовому засіданні. Інших належних та допустимих доказів відповідачем суду надано не було.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 258 ЦК України для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, мають, зокрема, право заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові. Сторони користуються рівними процесуальні правами відповідно до ч. 1 ст. 49 ЦПК України.

Як вбачається з письмових матеріалів справи відповідачем у справі 02.12.2016 року (а.с. 37-38) було подано до суду письмову заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог, крім того під час усього часу розгляду справи представником відповідача наголошувалося на тому, що відповідач позов не визнає, вважає, що нічого не винен позивачу, оскільки розрахувався з ним по спірній борговій розписці, проте, сторона відповідача просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог саме з підстав пропуску строку звернення до суду позивачем.

У правовій позиції ВСУ, зробленій у постанові від 16.11.2016 року по справі № 6-2469цс16 зазначено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У відповідності до роз»ясень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в зв»язку із спливом позовної давності про застосування якої заявлено представником відповідача у справі. Мотиви поновлення такого строку, що зазначені позивачем в письмовому клопотанні про поновлення таких строків суд вважає є не поважними та такими, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 81,141, 259, 263- 265, 268,ЦПК України, ст.ст. 257-258, 267 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його отримання.

Повний текст рішення суду виготовлено 12.02.2019 року.

Головуючий: