13.02.2019 Єдиний унікальний номер 205/4683/18
Єдиний унікальний номер судової справи: 205/4683/2018
Номер провадження: 2/205/889/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовомОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на самочинно збудовані гаражі,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради про визнання права власності на самочинно збудовані гаражі.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона, ОСОБА_1, влітку 2002 року по вул. Велика Діївська, 12Б в м. Дніпро, самочинно збудувала два капітальних гаража розміром 6,0 м х 6,0 м, другий 6,0 м х 5,0 м без отримання відповідного на те дозволу. Під час проведення будівельних робіт позивач зазначає, що нею були дотриманні будівельні, технічні, санітарні та екологічні норми. Після завершення будівництва були виготовлені технічні паспорта з відміткою про проведення обстеження, згідно якого встановлено можливість надійної та безпечної експлуатації. Позивач зазначає, що вона вільно, відкрито користується даним нерухомим майном протягом 15 років. За загальними правилами особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Однак, згідно ч.3 ст. 376 ЦК України права власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

У звязку з чим, позивач звертається до суду та просить суд визнати за нею, ОСОБА_1, право власності на капітальні гаражі розміром 6,0 м х 6,0 м, другий 6,0 м х 5,0 м, які розташовані за адресою: вул. Велика Діївська, 12 Г в м. Дніпро.

Представник Дніпровської міської ради у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подав відзив на позовну заяву (а.с.33-36), в якому просив відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на самочинно збудовані гаражі. В обґрунтування своїх заперечень посилався на ті обставини, що вимоги про визнання права власності на капітальні гаражі є необґрунтованими, оскільки позивачеві не надавалась у встановленому законом порядку земельна ділянка під вже збудоване нерухоме майно, вказане майно побудовано без відповідних дозволів та наступного вводу в експлуатацію.

ОСОБА_1 у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подала відповідь на відзив (а.с.39-40), в якому просила задовольнити її позовні вимоги до Дніпровської міської ради про визнання права власності на самочинно збудовані гаражі. У такій заяві по суті справи позивач заперечує проти доводів відповідача із посиланням на мотиви, які тотожні тим, що містяться у первісній позовній заяві, та просить визнати право власності на капітальні гаражі.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені у позовній заяві. В судове засідання, після оголошення перерви, позивачка не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила позов задовольнити (а.с.92).

Представник Дніпровської міської ради під час розгляду справи по суті просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі. В судове засідання, після оголошення перерви, представник відповідача не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив винести рішення відповідно до чинного законодавства (а.с.93).

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Судом було задоволено заяву позивача про виклик та допит під час розгляду справи по суті свідка ОСОБА_3, інші процесуальні дії у справі судом не застосовувалися.

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, покази свідка, суд ухвалює рішення про відмову у задоволені позову з огляду на наступне.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 протягом 2002 року по вул. Велика Діївська в м. Дніпро, було збудовано два капітальних гаража розміром 6,0 м х 6,0 м та 6,0 м х 5,0 м.

Судом також встановлено, що спірні капітальні гаражі є нерухомим майном (тобто є об'єктами, розташованими на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без його знецінення та зміни призначення), що підтверджується матеріалами технічної інвентаризації, яка була проведена 04.06.2018 року уповноваженими особами Товариства з обмеженою відповідальністю «Експертний знавець» на замовлення позивача.

Судом також встановлено, що після будівництва вказані гаражі до експлуатації не вводилися, право власності на зазначені гаражі за гр. ОСОБА_1 належним чином (тобто з видачою місцевими органами виконавчої влади/органами місцевого самоврядування свідоцтва на право власності) оформлено не було, земельна ділянка під вказане нерухоме майно позивачеві у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно не надавалась.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом .

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності на майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Згідно до ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Тобто право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане виключно за особою, яка є власником чи користувачем земельної ділянки, на час винесення рішення суду.

Як було встановлено судом, та визнано сторонами у Позивача відсутні належно оформлені майнові права на земельну ділянку, на якій розташовані спірні гаражі. Окрім цього, згідно інформації Дніпровської міської ради, адреси, що вказані у технічних паспортах на самочинно збудовані гаражі не існує, та така адреса не присвоювалася земельній ділянці. Окрім того, згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Як визначено ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, що належать до І-ІІІ категорій складності, та обєктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Відповідно до п. п. 2 п. 4 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.07.2014 № 294 (далі - Положення) Держархбудінспекція України відповідно до покладених на неї завдань приймає в установленому порядку в експлуатацію закінчені будівництвом обєкти (видає відповідні сертифікати, реєструє декларації про готовність обєкта до експлуатації та повертає такі декларації).

Позивачем не надано суду доказів щодо її звернення до Державної архітектурно-будівельної інспекції та її територіальних органів, що підтверджувало б досудовий та законодавчо передбачений порядок врегулювання спору, з метою перевірки дотримання всіх необхідних вимог до об'єкту нерухомості, наявність яких можуть встановити лише компетентні органи, а отже, на момент розгляду справи, спірний обєкт в експлуатацію не введений.

Суд зазначає з цього приводу, що відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов'язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов'язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В даному випадку стороною позивача не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, щоб підтверджували факти відведення позивачеві у встановленому законом порядку земельної ділянки під вже збудована не нерухоме майно та докази наявності висновків компетентних державних органів щодо готовності таких спірних обєктів нерухомого майна до експлуатації.

За вищевказаних обставин, не мають значення для суду показання свідка ОСОБА_3 щодо того, що позивач дійсно будувала такі гаражі власними коштом, і таке будівництво не порушувало нічиїх прав, оскільки такі покази не спростовують вказаних висновків суду.

Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є недоведеними, необґрунтованими, а тому в задоволені позову слід відмовити в повному обсязі.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Таким чином, суд вважає, сплачений судовий збір покласти на Позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1233, 1247, 1251, 1252, 1269 ЦК України, ст. ст. 4,5, 81, 82, 90, 141, 258, 259, 263-265, 315 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на самочинне збудований гараж відмовити.

2.Судові витрати (сплачений судовий збір) покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан