Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

місто Київ

справа № 336/8344/15-ц

провадження № 61-20798св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Омега Банк»,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2016 року у складі судді Галущенко Ю. А. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Кримської О. М., Дашковської А. В., Спас О. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору від 28 серпня 2008 року № 0710/0808/55-040, укладеного між нею та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»).

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що 28 серпня 2008 року між нею та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого у спірних правовідносинах є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»), укладено кредитний договір «Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості» № 0710/0808/55-040, відповідно до умов якого позивач отримала споживчий кредит у сумі 40 000, 00 дол. США зі сплатою 12, 5 відсотків на рік за весь строк фактичного користування кредитом, з кінцевим терміном повернення до 28 серпня 2018 року. Посилаючись на те, що зазначений кредитний договір укладений з суттєвим порушенням істотних умов, не відповідає вимогам ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів», просила визнати його недійсним.

Стислий виклад позиції відповідача

Відповідач відзиву на позов не надав.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено тих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог. Оспорюваний кредитний договір не суперечить нормам ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Суд, зокрема, зазначив, що на момент вчинення правочину, тобто укладення кредитного договору і іпотечного договору, волевиявлення позивача було вільним і відповідало її внутрішній волі, укладений кредитний договір і іпотечний договір були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що були ними обумовлені, тобто відповідач надав, а позивач прийняла кредит і зобов'язалася повернути його відповідачу у встановлені кредитним договором розміри і строки. Також позивач не довела, що зміст кредитного договору суперечить статтям 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави для визнання такої умови недійсною з підстав, передбачених частиною першою статті 203 ЦК України. Доказів того, що були порушені права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту, суду не було подано.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що позивача перед укладанням кредитного договору в письмовій формі ознайомлено як з умовами договорів, так і з сукупною вартістю кредиту. Позивач знала про зазначені договірні умови і свідомо погоджувалась з ними, про що свідчить зміст пункту 11.1 договору, відповідно до якого, укладаючи цей договір, позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими; підписанням цього договору позичальник свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких ВАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю (у тому числі з умовами типових кредитних договорів банку), та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту в ВАТ «Сведбанк», та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Крім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору позивач мала можливість скористатись правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту, проте таким правом позивач не скористалась. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що під час укладення оспорюваного кредитного договору сторонами погоджені усі його істотні умови та додержано вимоги, необхідні для чинності правочину, а підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, статтями 11, 15, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, для визнання кредитного договору від 28 серпня 2008 року недійсним відсутні, позивач їх не довела, що є її процесуальним обов'язком. Отже, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_3 була надана вся інформація про кредитні послуги, а несправедливість умов договору нею не доведено. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд врахував вимоги частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Представником позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції заявлено клопотання про залучення до матеріалів справи висновку експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження № 125/02-17. Судом апеляційної інстанції досліджений висновок експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження від 08 лютого 2017 року № 125/02-17, з якого випливає, що реальна процента ставка за кредитним договором складає 12, 83 %. Такого висновку експерт дійшов, включивши до розміру процентної ставки сплату комісії за перевірку документів, сплату комісії за касове обслуговування, сплату страхових платежів. Враховуючи викладене, апеляційний суд вважав, що зазначений висновок експертного дослідження суперечить фактичним обставинам справи та умовам оспорюваного кредитного договору, тому не може бути прийнятий як доказ на підтвердження позовних вимог ОСОБА_3 та доводів апеляційної скарги. Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України 2004 року, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до частини третьої статті 309 ЦПК України, заявником не надано.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась доводами, наведеними в апеляційній скарзі, зокрема тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили належним чином обставин справи та не звернули уваги на те, що під час укладення кредитного договору відповідач порушив права позивача як споживача, оскільки не надав їй інформацію про умови кредитування, можливість валютних ризиків, орієнтовну сукупну вартість кредиту та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Також за результатами проведення економічного дослідження від 08 лютого 2017 року № 125/02-17 банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману. На переконання заявника, умови кредитного договору є несправедливими та суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків та погіршення становища споживача. Кредитний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Також заявник зазначила, що суд першої інстанції повинен був відкласти судове засідання, оскільки представник позивача фактично залишила залу судових засідань.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у січні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 28 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого у спірних правовідносинах є ПАТ «Омега Банк», укладено кредитний договір «Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості» № 0710/0808/55-040, відповідно до умов якого позивач отримала споживчий кредит у сумі 40 000, 00 дол. США зі сплатою 12, 5 % на рік за весь строк фактичного користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 28 серпня 2018 року включно.

28 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено договір на відкриття та обслуговування поточного рахунку НОМЕР_1, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику поточний рахунок у доларах США для обслуговування заборгованості позичальника за кредитним договором від 28 серпня 2008 року № 0710/0808/55-040.

Крім того, між позивачем та ВАТ «Сведбанк» укладено іпотечний договір від 28 серпня 2008 року № 0710/0808/55-040-Z-1, відповідно до якого забезпеченням виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором є належне їй на праві власності майно, квартира АДРЕСА_1.

На забезпечення виконання позивачем ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором від 28 серпня 2008 року № 0710/0808/55-040 між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки від 28 серпня 2008 року № 0710/0808/55-040-Р-1, відповідно до умов якого поручитель зобов'язалася відповідати перед банком за виконання зобов'язань щодо повернення коштів позичальником ОСОБА_3 за кредитним договором.

17 березня 2009 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк» укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору від 28 серпня 2008 року № 0710/0808/55-040, відповідно до умов якого сторони дійшли домовленості внести зміни до кредитного договору, а також визначити суму щомісячних платежів в сумі 601, 31 дол. США, щомісячно до 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору.

25 вересня 2009 року між сторонами укладено договори про внесення змін та доповнень № 2 та № 3 до кредитного договору від 28 серпня 2008 року № 0710/0808/55-040, відповідно до умов яких визначено відсотки за користування кредитом.

25 вересня 2009 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено договір на відкриття та обслуговування поточного рахунку НОМЕР_2, відповідно до якого банк відкрив позичальнику ОСОБА_3 поточний рахунок у гривнях для обслуговування заборгованості позичальника за кредитним договором.

Кредитний договір, договір іпотеки та договори про внесення змін та доповнень № 1, 2, 3 особисто підписані позивачем.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Визначення поняття «зобов'язання» міститься у частині 1 статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі - в редакції Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

За змістом частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Під час застосування положення статті 18 згаданого Закону до спірних правовідносин для судів є обов'язковим правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові у справі № 6-40цс13, згідно із яким визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи цю правову норму можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Застосовуючи цю норму, суди наведених положень не врахували та не зазначили, на підставі яких ознак, визначених у частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», кваліфікували умови договору несправедливими і чи тягне несправедливість цих умов недійсність договору в цілому. Неправильне застосування норм матеріального права призвело до ухвалення касаційним судом у справі, яка переглядається, незаконного судового рішення.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судами встановлено, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди щодо усіх його істотних умов; позивач на момент укладання договору не заявляла додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконувала його тривалий період часу, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: про строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов'язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов'язань.

За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесною підприємницькою практикою вважається: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні правовідносини.

Суди першої та апеляційної інстанцій, встановили, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли домовленості з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_3 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов зазначеного договору та в подальшому тривалий період часу виконувала його умови, чим фактично визнала умови договору, правильно застосували положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що суди не надали належної оцінки доказам, наявним у матеріалах справи, зокрема висновку експерта за результатами проведення економічного дослідження від 08 лютого 2017 року № 125/02-17, оскільки суди оцінили докази відповідно до частини першої статті 212 ЦПК України 2004 року за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги позову, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди першої та апеляційної інстанцій свої процесуальні дії належним чином обґрунтували, врахувавши при цьому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінка доказів у справі відповідно до норм статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснена цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Помилковим є розуміння заявника того, що кредитний договір має бути визнаний судом недійсним з тих підстав, що за висновком згаданої експертизи розмір реальної процентної ставки перевищує розмір річної процентної ставки, зазначеної у договорі, з огляду на таке.

Проценти за користування кредитом визначені у пункті 1.3 кредитного договору в розмірі 12, 5 %.

У пункті 1.5 кредитного договору встановлено, що до складу сукупної (загальної) вартості кредиту для позичальника (його витрат) у зв'язку з отриманням кредиту на умовах цього договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми передбачених цим договором процентів, комісій, можливих неустойок, вартість витрат, пов'язаних з укладанням іпотечного договору.

За змістом підпункту «а» пункту 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, реальна процентна ставка (у процентах річних) точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту.

Таким чином, ефективна (реальна) річна процентна ставка визначається як фактична процентна ставка, що нараховується (виплачується) після внесення до номінальної ставки поправки на такий чинник, як кількість періодів нарахування відсотків за рік. Поняття «реальна процентна ставка» та «річні проценти за кредитом» не завжди є тотожними.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був відкласти судове засідання, оскільки представник позивача фактично залишила залу судових засідань є необґрунтованими, оскільки відповідно до частин другої, четвертої, п'ятої статті 169 ЦПК України 2004 року залишення зали судових засідань не є перешкодою для продовження розгляду справи.

Інші аргументи касаційної скарги є аналогічними викладеним в апеляційній скарзі та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій, перевірені в межах касаційного перегляду, відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі цими судами надана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик