Ухвала

12 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 457/402/16-ц

провадження № 61-2222ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Трускавецької міської ради, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання абзацу 2 пункту 3 рішення № 248 від 18 жовтня 1990 року Трускавецької міської ради «Про розгляд житлових питань» незаконним та його скасування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати абзац 2 пункту 3 рішення № 248 від 18 жовтня 1990 року Трускавецької міської ради «Про розгляд житлових питань».

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що рішенням № 248 від 18 жовтня 1990 року виконавчий комітет Трускавецької міської ради вирішив розширити житлове приміщення квартири АДРЕСА_1 (квартиронаймач ОСОБА_1), яка складається з двох кімнат житловою площею 23,3 кв. м з кухнею і частковими комунальними вигодами за рахунок звільненої квартири АДРЕСА_2, яка складається з трьох кімнат житловою площею 35,0 кв. м з кухнею і частковими комунальними вигодами, та рахувати квартиру АДРЕСА_2 на склад сім'ї - 4 особи, а звільнену квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 23,3 кв. м закріпити як сімейний гуртожиток Відділу культури згідно з листом від 11 жовтня 1990 року № 1-10. Вважає, що абзац 2 пункту 3 цього рішення є незаконним і таким, що підлягає до скасування. Він з 1979 року, а згодом із сім'єю, проживав у квартирі АДРЕСА_1. Станом на 1990 рік у будинку звільнилася квартира АДРЕСА_2 і він та його дружина звернулися до відповідача з проханням розширити його житлову площу за рахунок даної квартири. Оскаржуване рішення було прийнято і вільну від мешканців квартиру надали йому. Однак вказаним рішенням житлову квартиру АДРЕСА_1, в якій продовжували проживати він із сім'єю, закріпили за Відділом культури як гуртожиток, чим порушено його житлові права, так як він разом з членами сім'ї не звільнив цю квартиру.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 24 липня 2017 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року, в задоволенні позову відмовлено.

16 січня 2019 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв'язку касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в іншому складі суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є визнання абзацу 2 пункту 3 рішення № 248 від 18 жовтня 1990 року Трускавецької міської ради «Про розгляд житлових питань» незаконним та його скасування.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги підстави і предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Львівського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для її розгляду судом касаційної інстанції, оскільки такий розгляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Трускавецької міської ради, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання абзацу 2 пункту 3 рішення № 248 від 18 жовтня 1990 року Трускавецької міської ради «Про розгляд житлових питань» незаконним та його скасування.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук