Провадження №2/369/5467/19
УХВАЛА

про відмову у відкриття провадження

26.12.2019 м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Медведський М.Д., ознайомившись із матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київської області про зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київської області про зняття арешту з майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що на виконанні державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС Примак К.В. перебуває виконавче провадження №46444462 з примусового виконання виконавчого листа №2/759/2887/13, який виданий 06.02.2015 р., Святошинським районним судом м. Києва про стягнення солідарно з неї та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 55 312, 65 грн. щомісячно.

Посилається на те, що в листопаді місяці їй стало відомо, що постановою державного виконавця від 20.11. 2018 року накладено арешт на її майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/ основної винагороди державного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів на загальну суму у розмірі 61 394 грн. 91 коп., що не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати. Вказує, що арешт накладений постановою державного виконавця є безпідставним та таким, що порушує його права та законні інтереси, тому з огляду на це, просить суд зняти такий арешт.

Ознайомившись з матеріалами зазначеної позовної заяви, приходжу до наступного висновку.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч.1 ст.16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті, визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною 2 ст.16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.

Згідно з ч.1 ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Відповідно до п.6 ч.3 ст.18 Закону державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.56 Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника накладається державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону.

Згідно із ст. 59 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Таким чином, за змістом ст.59 Закону до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.

Згідно із ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Як роз`яснено в п.п.1-2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

В п.5 вищенаведеної постанови зазначено, що у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України («Судовий контроль за виконанням судових рішень»), а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбаченост. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (на даний час с.59 Закону).

Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 була відповідачем по цивільній справі №2/759/2887/13 і відповідно є боржником у виконавчому провадженні, то він не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання.

Відповідно до абз. 3 п.5 зазначеної вище постанови та п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України у разі пред`явлення до суду такого позову в порядку в цивільного судочинства суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі на № 826/14603/17 від 03 липня 2019 року.

Судовий контроль за виконанням судових рішень регламентовано саме розділом VII ЦПК України.

Таким чином, позивач, як сторона виконавчого провадження (боржник), має право на звернення до суду із відповідною скаргою на дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби відповідно до вимог ст. ст. 447, 448 ЦПК України, а не в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні.

З огляду на наведе, суддя приходить до висновку, що у відкритті провадження по вищевказаній цивільні справі слід відмовити на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, так як заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.186, ст. ст. 260, 353 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ :

У відкритті провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київської області про зняття арешту з майна - відмовити.

Роз`яснити, що позивач ОСОБА_1 має право звернутися до Києво-Святошинського районного суду Київської області із відповідною скаргою на дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, відповідно до вимог ст.ст.447, 448 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - через Києво-Святошинський районний суд Київської області) шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання даної ухвали. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Д. Медведський