Провадження № 2/201/143/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2019р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Сидоренко І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

16.09.2016р. ОСОБА_1Ф.к. звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2М.о. про поділ спільного майна подружжя (а.с. № 3 - 7).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Демидової С.О. від 10.10.2016р. відкрито провадження у справі і справу призначено до судового розгляду (а.с. № 2).

Ухвалою суду від 10.10.2016р. за клопотанням позивачки забезпечено позов шляхом накладення арешту на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (раніше назва м. Дніпропетровськ, що належить ОСОБА_2М.о. (а.с. 51, 52).

Ухвалою суду від 15.03.2017р. призначено проведення судової товарознавчої експертизи за клопотанням відповідача, у звязку із чим провадження по справі було зупинене (а.с. № 96-97).

У звязку із закінченням терміну повноважень судді Демидової С.О. ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 29.06.2017р. справу прийнято до розгляду, скасовано ухвалу про зупинення провадження (за заявою представника відповідача по причині відсутності коштів по оплаті проведення експертизи), відновлено провадження у справі (а.с. № 111).

Ухвалою суду від 28.11.2017р.призначено проведення судової будівельно-технічної експертизи за клопотанням позивачки, у звязку із чим провадження по справі було зупинене (а.с. № 134).

Після надходження до суду висновку експерта, ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 27.04.2018р. провадження у справі було поновлено (а.с. № 182).

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона з 24.06.1995р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2М.о., який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.12.2013р. Від шлюбу мають двох дітей - ОСОБА_3, 05.04.1995р.н. і ОСОБА_4, 12.01.2001р.н. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2014р. здійснено поділ майна подружжя, визнано на праві власності за кожним зі сторін по Ѕ частини квартири, розташованої за адресою: м. Дніпро (раніше назва - м. Дніпропетровськ), АДРЕСА_2 та Ѕ частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м. Дніпро (раніше назва - м. Дніпропетровськ), вул. Богдана Хмельницького, буд. № 8, приміщення № 31. Після розірвання шлюбу позивачка залишилася проживати у квартирі, а відповідач здійснює підприємницьку діяльність у нежитловому приміщенні. Спільне користування квартирою неможливе через неприязні стосунки між колишнім подружжям. Позивачка не має іншого житла, окрім частки в спірному майні, тому має намір придбати для себе житло за рахунок відчуження своєї частки. Тому нею обраний такий спосіб захисту порушеного права як отримання від відповідача грошової компенсації за свою частку в сумі 500 000 грн., виходячи з того, що ринкова вартість аналогічної квартири (за даними оголошень з продажу нерухомого майна в мережі Iнтернет) становить від 900 000 грн. до 1 100 000 грн.

З огляду на викладене, позивачка самостійно визначила вартість спірного майна та відповідно ціну позову в розмірі 1 000 000 грн.

Враховуючи викладене, просила стягнути з відповідача ОСОБА_2М.о. 500 000 грн. грошової компенсації за її частку в квартирі, що розташована за адресою: м. Дніпро (раніше назва - м. Дніпропетровськ), АДРЕСА_2, одночасно припинивши своє право власності на квартиру.

Відповідач позовні вимоги не визнав. 01.02.2017р. представник відповідача ОСОБА_5 (діє на підставі довіреностей від 23.11.2016р. та 04.01.2017р. а.с. № 79-80, 81) надав заперечення на позовну заяву (а.с. № 73, 74), в яких не погодився з сумою компенсації у розмірі 500 000 грн. за Ѕ частину квартири, оскільки вона не відповідає сьогоденним ринковим цінам. Крім того, на його утриманні знаходяться діти, він сплачує комунальні послуги. Тому він не має коштів на сплату компенсації і не бажає її сплачувати на депозитний рахунок суду, що є підставлю для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене, просив відмовити в задоволенні позивних вимог.

Представник позивачки адвокат ОСОБА_6 (діє на підставі довіреності від 08.06.2016р. а.с. № 36а і ордеру від 27.02.2018р. а.с. № 213) 04.02.2019р. надала заяву, в якій просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, розглянути справу без її участі (а.с. № 211).

Представник відповідача адвокат ОСОБА_7 (діє на підставі ордеру від 04.02.2019р. а.с. № 215) 04.02.2019р. також надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі і без участі відповідача, в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки позивачкою не надано достатніх доказів на обґрунтування позовних вимог, а відповідач не бажає виплачувати компенсацію за частину квартири (а.с. № 214).

За таких обставин, суд розглянув справу 04.02.2019р. відповідно до положень ст. 223 та ч.2 ст. 247 ЦПК України за відсутності представників сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами.

При розгляді справи, суд враховує норму п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., згідно якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Підготовче засідання у справі відповідно до положень п.3 ч.2 ст. 200 та ст. 197 ЦПК України проведено 01.10.2018р. (а.с. № 206).

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на неї, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

24.06.1995р. між ОСОБА_1Ф.к. і ОСОБА_2М.о. було укладено шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.12.2013р. розірвано (а.с. № 12).

Від шлюбу сторони мають двох дітей - ОСОБА_3, 05.04.1995р.народження та ОСОБА_4, 12.01.2001р.народження.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2014р., яке набрало законної сили 10.11.2014р., визнано за ОСОБА_1Ф.к. право власності на 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: м. Дніпро (раніше назва - м. Дніпропетровськ), АДРЕСА_2, право власності на 1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м. Дніпро (раніше назва - м. Дніпропетровськ), вул. Богдана Хмельницького, буд. № 8, приміщення № 31; визнано за ОСОБА_2М.о. право власності на 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: м. Дніпро (раніше назва - м. Дніпропетровськ), АДРЕСА_2, право власності на 1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м. Дніпро (раніше назва - м. Дніпропетровськ), вул. Богдана Хмельницького, буд. № 8, приміщення № 31 (а.с. № 13, 14).

Як вбачається зі змісту цього рішення, майно поділене між колишнім подружжям як обєкти права спільної сумісної власності шляхом визначення ідеальних часток без реального поділу в натурі, без відступлення від засад рівності, оскільки доказів того суду не було представлено.

Право власності на нерухоме майно, у т.ч. на Ѕ частину спірної квартири, розташованої за адресою: м. Дніпро (раніше назва - м. Дніпропетровськ), АДРЕСА_2 зареєстроване за позивачкою в Державному реєстрі прав на нерухому майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 31925244 від 30.12.2014р. та № 37020658 від 30.04.2015р. (а.с. № 15 18).

За клопотанням позивачки судом призначена судова будівельно-технічна експертиза з питань визначення дійсної вартості спільного майна подружжя.

Відповідно до висновку експерта Дніпропетровського НДІСЕ оціночно-будівельної експертизи від 03.04.2018р. № 5985-17 ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: м. Дніпро (раніше назва - м. Дніпропетровськ), АДРЕСА_2 на момент складання висновку становить 886 191 грн. (а.с. № 151 179).

За правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей, інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частинами 2 та 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Спірне майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, їхні частки визначені як рівні рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2014р., яке набрало законної сили 10.11.2014р.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, суд виходить з презумпції рівності часток у праві спільної власності подружжя на майно, набутого в період шлюбу, оскільки відповідачем ОСОБА_2М.о., який несе тягар доказування у цій справі, вже не може бути спростована означена презумпція, з огляду на наявність вищевказаного рішення суду.

Суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що розподіл спільного майна подружжя не можливий у зв'язку з його небажанням і неможливістю сплачувати компенсацію вартості частики позивачки, у звязку із чим він і не сплатив на депозитний рахунок суду грошової суми для виплати грошової компенсації різниці вартості часток майна.

Так, за системним тлумаченням частин 4 і 5 ст. 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно.

Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов'язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

Правила, визначені частиною п'ятою названої статті застосовуються, коли позивач висуває вимогу про виділення йому в натурі певного майна в порядку поділу, а відповідачу - пропонує грошову компенсацію. У такому випадку позивач зобов'язаний попереднього внести грошові кошти на депозитний рахунок суду, які при задоволення позову будуть виплачені відповідачу у якості грошової компенсації його частки у спільному майні.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов'язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Така правова позиція викладена Верховим Судом у Постанові від 18.12.2018р. у справі № 263/12763/15-ц (провадження № 61-22089св18), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

За положеннями ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

При вирішенні цього спору, суд виходить з того, що спільне володіння спірною квартирою неможливе.

Позивачка зазначила, що після розірвання шлюбу вона залишилася проживати у спірній квартирі, але спільне користування квартирою неможливе. Отже, між сторонами існує спір щодо користування квартирою, між ними склалися неприязні стосунки, які унеможливлюють спільне проживання у квартирі, що видно з чисельних звернень позивачки до правоохоронних органів з 2013р. з приводу застосування домашнього насильства, заподіяння їх тілесних ушкоджень відповідачем, наслідком чого стало вжиття до відповідача профілактичні заходів впливу, оголошення попередження щодо недопущення протиправної поведінки.

На підтвердження своїх доводів позивачка надала суду лист ГУ НП в Дніпропетровській області № 37/Р-2614 від 08.07.2016р., лист ГУ МВС України в Дніпропетровській області № 60-1503-А від 10.02.2014р., висновок старшого ДІМ СДІМ Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 10.02.2014р., лист ГУ МВС України в Дніпропетровській області № 41/ЕО-Р-11449 від 10.09.2013р., висновок ДІМ СДІМ Жовтневого РВДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 07.09.2013р., лист ГУ МВС України в Дніпропетровській області № 41/5741-ЕО-Р від 21.04.2015р., висновок ДІМ СДІМ Жовтневого РВДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 21.04.2015р., корінець-повідомленням КЗ «Дніпропетровська станція швидкої медичної допомоги» ДОР від 27.05.2015р., довідку КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені ОСОБА_8» від 27.03.2015р., висновок спеціаліста судово-медичного експерта № 1542 від 08.04.2015р. (а.с. № 21 32).

Вирішити цей спір шляхом укладення мирової угоди, запропонованої відповідачем, не вдалося, оскільки позивачка не погодилася з її умовами, вважаючи, що угода не відповідає вимогам закону і порушує її права (а.с. № 86 92).

Діти сторін - ОСОБА_3, 05.04.1995р.н. і ОСОБА_4, 12.01.2001р.н. на день винесення рішення по справі вже обидва досягли повноліття, тому їх права на житло під час вирішення спору не порушуються.

Враховуючи наведене, виходячи з інтересів сторін у справі, принципу рівності часток у спільному майні подружжя, а також фактичного перебування майна у кожного з подружжя, суд доходить висновку про реальний поділ в натурі спільного майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_2М.о. права власності на квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпро (раніше назва - АДРЕСА_3 та стягнення при цьому з ОСОБА_2М.о. на користь ОСОБА_1Ф.к. грошової компенсації за різницю у вартості часток майна подружжя у сумі 443 095 грн.50 коп., виходячи із дійсної вартості спільного майна подружжя, визначеної експертом (886 191 грн. : 2).

Вирішуючи цей спір шляхом визнання за ОСОБА_2М.о. права власності на квартиру, суд не виходить за межі позовних вимог, адже обраний позивачкою спосіб поділу передбачає реальний поділ в натурі спільного майна подружжя. Такий поділ здійснюється за умови грошової компенсації частки і створює механізм охорони права співвласника, право на частку якого припиняється на підставі ухваленого судового рішення. Водночас, на підставі цього ж рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, відшкодування вартості частини майна є сатисфакцією, що настає у зв'язку з припиненням права позивачки на частку у спільному майні. Припиненню праву позивачки кореспондує обовязок відповідача компенсувати (викупити) частку, що є наслідком набуття за ним права власності на квартиру в цілому.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1Ф.к. можуть бути задоволені частково в частині стягнення грошової компенсації за різницю у вартості часток майна подружжя у сумі 443 095 грн.50коп. (відповідачка наполягала на стягненні 500 000грн., визначивши вартість квартирі в розмірі 1 000 000грн. за даними Інтернет-ресурсів).

Обговорюючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України з огляду на те, що позовні вимоги задоволені частково, лише на 443 095 грн.50коп. із заявлених 500 000 грн., тобто на 88,62 % з відповідача на користь позивачки необхідно судові витрати по сплаті судового збору в сумі 732грн.71коп. (551грн.20коп. (судовий збір за подачу позову а.с. № 33) + 275грн.60коп. (судовий збір за забезпечення позову а.с. № 43) = 826грн. 80коп. х 88,62% : 100%).

Звертаючись до суду з цим позовом позивачка помилково сплатила судовий збір в сумі 6 890 грн. (а.с. № 33). Помилково сплачена сума судового збору 6 338грн.80коп.(6 890грн. 551грн.20коп.) може бути повернута їй за окремою заявою.

Враховуючи положення ч. 6 ст. 139, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, наявність в матеріалах справи висновку експертизи Дніпропетровського НДІСЕ від 03.04.2018р., наявність доказів про оплату позивачкою за проведення експертизи в розмірі 3 457 грн. 40коп. (а.с. № 180), а також приймаючи до уваги часткове задоволення позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на проведення оціночно-будівельної експертизи в розмір 3 063грн.95коп., виходячи з того, що загальний розмір стягнутої суми за рішенням суду становить 88,62% від загальної суми заявлених вимог майнового характеру (3 457грн.40коп.* 88,62%:100%).

Що стосується вимог про стягнення суми правничої допомоги, то приймаючи до уваги попередній розрахунок цих витрат і надані до суду докази (а.с. № 193 197), а також враховуючи часткове задоволення позовних вимог, то відповідно до положень ст. 137, п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе з урахуванням часткового задоволення позовних вимог стягнути з відповідача на користь позивачки в сумі 2 633грн.08коп., виходячи з того, то загальний розмір стягнутої суми за рішенням суду становить 88,62% від загальної суми заявлених позовних вимог майнового характеру (2 971грн.20коп.* 88,62% : 100%).

Загальний розмір судових витрат, який слід стягнути з ОСОБА_2М.о. на користь ОСОБА_1Ф.к. становить 6 429грн. 74коп. (732грн.71коп.(судовий збір) + 3 063грн.95коп. (витрати на експертизу) + 2 633 грн.08коп. (витрати на правничу допомогу)).

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України, ст.ст. 63, 70, 71 СК України, правовою позицією Верховного Суду у постанові від 18.12.2018р. у справі № 263/12763/15-ц (провадження № 61-22089св18), ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 82, 89, 137, 139, 141, 223, ч. 2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.), суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Поділити спільне майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме, квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпро (раніше назва - АДРЕСА_3.

Припинити право власності ОСОБА_1 на Ѕ частку у спільному майні подружжя шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частини квартири у розмірі 443 095грн.50коп. (чотириста сорок три тисячі девяносто пять грн. 50 коп.).

Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпро (раніше назва-м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги,буд.№ 60, кв.№120.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення грошової компенсації в сумі 56 904грн.50коп. - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у загальному розмірі 6 429грн.74коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.