КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня2019 року м. Київ

Справа 755/7931/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/14761/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Савлук Т.В. 26 вересня 2019 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування арешту майна,

В С Т А Н О В И В

У травні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила скасувати арешт (архівний запис), зареєстрований 11 листопада 2004 року Першою Київською нотаріальною конторою на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2003 року №2446/2003, реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна за №1459633, на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану на даний час в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як «нежитлове приміщення», в літ. «А», реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000», що є предметом позову.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що на час подання позову на її майно накладено арешт за зобов`язаннями іншої особи - ОСОБА_2 , яка станом на дату прийняття ухвали про накладення арешту вже більше року не була власником цього майна. Позивач не є учасником правовідносин, в рамках яких був накладений арешт на майно, а також об`єкт нерухомості (квартира) не є, та не була об`єктом спору в справі, в рамках якої був накладений арешт на майно. Зазначає, що наявність арешту на нерухоме майно, накладеного ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2003 року в справі №2446/2003 перешкоджає їй вільно розпоряджатись своїм майном.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування арешту майна - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем обрано неналежний спосіб зажисту, оскільки предметом позову є вимоги про скасування арешту на об`єкт нерухомого майна, який накладено судом в порядку забезпечення позову в межах розгляду цивільної справи, для скасування заходів забезпечення позову визначено спеціальний порядок, тому заявлені вимоги не підлягають розгляду в порядку позовного провадження.

Не погодилась із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , її представником подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. Вказує на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що спеціальний порядок не передбачає процесуальної можливості звернутись до суду із заявою про скасування вжитих заходів забезпечення позову особою, яка не є учасником справи, в рамках якої такі заходи були вжиті. Зазначає, що суд першої інстанції не правомірно відмовив у задоволенні позову, фактично з формальних міркувань процесуального характеру. Адже іншого способу захисту свого порушеного права позивач не мав.

Враховуючи вищевикладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Сичов О.О. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просила про задоволення заявлених ними вимог.

Інші учасник справи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому процесуальним законом порядку. За наведених обставин та керуючись ст. ст. 371, 372 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність вказаних осіб.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18 червня 2002 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Майхеркевич О.І. (а.с.7, 8).

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 24 січня 2006 року №76 переведено, як виняток, жилі приміщення квартири АДРЕСА_1 , у нежилі (а.с.9).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна нежиле приміщення, в літ «А» загальною площею 56,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності (а.с.10).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2003 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , на майно, що в ній знаходиться, яка належить ОСОБА_2 (а.с.13).

З відповіді Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2019 року на адвокатський запит від 10 квітня 2019 року №6 вбачається, що матеріали цивільної справи №2-60/2005 (2446) знищено за закінченням строку зберігання, однак у нарядах справи за 2005 рік, зберігаються судові рішення ухвалені у справі №2-60/2005. Ухвала суду про зняття арешту в останніх відсутня (а.с.12).

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (статті 1-4 ЦПК України).

При цьому за змістом статей 4, 265 ЦПК України позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Згідно із ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Крім того, особа права якої порушено має скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки предметом позову є вимоги про скасування арешту на об`єкт нерухомого майна, який накладено ухвалою суду в порядку забезпечення позову в межах розгляду цивільної справи. Для скасування заходів забезпечення позову визначено спеціальний порядок, який регулюється положеннями ЦПК України, та передбачає звернення до суду з відповідною заявою або апеляційне оскарження. При цьому, слід зазначити, що питання належності на праві власності даного об`єкту нерухомості позивачеві не є предметом спору.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, у зв`язку цим рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 26 грудня 2019 року.