Справа 206/3939/18
Провадження 2/206/78/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2019 року в залі суду в місті Дніпрі Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

за участю секретаря Панюшкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, припинення права спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частини домоволодіння та земельних ділянок,

за участі представника

відповідача ОСОБА_3,

в с т а н о в и в:

17 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, в якому просить встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з травня 2002 року по квітень 2003 року. В порядку поділу спільного майна подружжя, припинити право спільної сумісної власності та визнати за ним право власності на 1/2 частку домоволодіння, яке складається з одного житлового будинку, господарчих будівель та споруд, за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вулиця Новоміська, будинок 31, одночасно припинивши таке право за ОСОБА_2. В порядку поділу спільного майна подружжя, припинити право спільної сумісної власності та визнати за ним право власності на 1/2 земельної ділянки, площею 0,12 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських і будівельних споруд і присадибна ділянка, адреса: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вулиця Новоміська. 31, одночасно припинивши таке право за ОСОБА_2. В порядку поділу спільного майна подружжя, припинити право спільної сумісної власності та визнати за ним право власності на 1/2 земельної ділянки, площею 0,10 га, кадастровий номер :09:462:0068, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських і будівельних споруд (присадибна ділянка), адреса: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вулиця Новоміська, 27, одночасно припинивши таке право за ОСОБА_2 (а.с.1-6).

ОСОБА_4 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з квітня 2002 року по 18 квітня 2003 року він та відповідач ОСОБА_2 проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, святкували разом всі свята, їздили на відпочинок, всі знайомі та близькі знали, що вони проживають однією сім'єю. З 18 квітня 2003 року по 18 грудня 2015 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час сумісного проживання однією сімєю, тобто у період фактичного шлюбу без реєстрації, у них народилася донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська 18 грудня 2015 року шлюб між ними був розірваний. Наведені обставини щодо проживання однією сім'єю до реєстрації шлюбу підтверджуються датою народження спільної дитини 11.02.2003 року, а також поясненнями свідків. В період проживання однією сімєю, тобто у період фактичного шлюбу без реєстрації, а саме 31.12.2002 року, він разом з відповідачем та за його кошти придбали житловий будинок (незавершене будівництво) з господарськими побутовими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,10 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вулиця Новоміська, будинок 31. Після добудови та прийняття до експлуатації домоволодіння, виконавчим комітетом Самарської районної у місті Дніпропетровську ради було видано свідоцтво про право власності та здійснено державну реєстрацію домоволодіння. Вказане нерухоме майно разом із земельною ділянкою було зареєстровано на відповідача. Згодом, у лютому 2003 році ним була придбана ще одна земельна ділянка за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вулиця Новоміська, 27, яка є суміжною із раніше придбаною земельною ділянкою та яка також була зареєстрована на відповідача. З лютого 2016 року у нього з відповідачем погіршились стосунки з приводу поділу спільно придбаного майна. Таким чином, вищевказане нерухоме майно було набуте під час їх шлюбу за його кошти, але зареєстроване на відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 відзив на позовну заяву не подала.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову з підстав викладених у ньому. Пояснив, що з відповідачем знайомі з 1999 року. З весни 2002 року вони стали проживати разом у квартирі матері відповідача по вулиці Набережна Перемоги, а матері відповідача він купив квартиру іншу. 31.12.2002 року він придбав земельну ділянку з незавершеним будівництвом за адресою вулиця Новоміська, 31, а потім 27, які оформили на відповідача. У квітні 2003 року вони одружилися. В період 2004-2006 року вони добудували будинок. У 2007 році будинок було введено в експлуатацію. У 2015 році шлюб було розірвано і відповідач виїхала з будинку, спочатку вирішили продати будинок і поділити кошти. Але потім відповідач передумала, змінила в будинку замки, не впускає, у нього там усі речі. З ОСОБА_6 він розлучився 11.09.2002 року, хоча тривалий час не проживали разом. ОСОБА_2 не працювала, тому у неї був відсутній заробіток, він у 2002-2003 році працював офіційно і його заробіток складав близько 20000,00грн. Будинок купували у стані цегляної коробки, без вікон і дверей, без підведення комунікацій, була шиферна криша. У 2015 році, коли вони розійшлися, будинок був повністю у житловому стані, оснащений меблями. Відповідач у 1999р. проживала з матірю, бо посварилася з батьком і три роки вони не розмовляли.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, позовні вимоги нічим не підтверджені. Лише земельна ділянка по вул. Новоміська 27 була придбана під час шлюбу, тому не заперечують проти її поділу.

Відповідач ОСОБА_2 пояснила, що вона з позивачем знайома з 1999 року, позивач казав, що він розлучений, а потім виявилося інше. Він приїзджав до неї у понеділок, середу, пятницю і зранку у неділю. У лютому 2003 року народилася спільна дитина, коли у РАЦС позивач визнавав батьківство дитини і запропонував одружитися. Позивач приїзджав-уїзджав, спільного господарства вони не вели. Її батько запропонував купити будинок, на що дав 15000,00 доларів США, 5000,00 доларів США пішло на покупку квартири матері. Вона приватизувала 2-к квартиру, на залишок купили будинок незавершений будівництвом. Оскільки грошей на будівництво не було, продали її квартиру. Після того, як переїхали в будинок почали жити разом. Позивач не хотів покращувати стан житла, коли вона пішла з будинку, він залишився і проживав там один, не сплачував комунальні послуги в результаті чого будинок був відключений від електропостачання і газопостачання. Квартиру вона продала за 28000,00доларів США, вже після купівлі будинку, всі кошти потратили на приведення будинку в житловий стан і введення в експлуатацію, купівлю меблів. Позивач не допомагав фінансово. Свята разом вони не відмічали.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

23 липня 2018 року дану позовну заяву було залишено без руху (а.с.18).

16 серпня 2018 року позивачем подано заяву про усунення недоліків (а.с.21).

Разом з позовною заявою 17.07.2018 року позивачем подано клопотання про витребування доказів (а.с.13-14).

20 серпня 2018 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська по даній цивільній справі було відкрито загальне позовне провадження, витребувано докази (а.с.17).

Ухвалою від 14 листопада 2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.12.2018 року (а.с.84).

31 січня 2019 року в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Під час розгляду справи судом заслухано сторін та їх представників, допитано свідків, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 11 вересня 2002 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_6 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-КИ № 223727, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м.Дніпропетровська 11 вересня 2002 року, запис за № 498 (а.с.76).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015, яке набрало законної сили 29.12.2015р. шлюб, укладений між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований 18 квітня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська (актовий запис № 214) розірвано (а.с.9).

Цим же рішенням встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На виконання ухвали суду Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області 25.09.2018 року надали копію Державного акту на право власності на земельну ділянку за № 043124 від 02.07.2004р. (кадастровий номер :09:0068) за адресою вул. Новоміська, буд. 27 на імя ОСОБА_2 і повідомили, що станом на 01.01.2013 року право приватної власності або користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: м. Дніпро вул. Новоміська, 31 у Державному реєстрі земель не зареєстровано (а.с.41).

З Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП № 032770 від 02.07.2004р. право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га на території Самарського району м. Дніпропетровська Новоміська, будинок 27, цільове призначення будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-прожу земельної ділянки від 02.12.2003р. № 2024 (а.с.42).

На виконання ухвали суду Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 03.10.2018 року надали копію документів з інвентаризаційної справи на буд. 31 по вулиці Новоміська в м. Дніпропетровську (а.с.43-74).

З цієї інвентаризаційної справи на буд. 31 по вулиці Новоміська в м. Дніпропетровську видно, що рішенням від 20.12.2002 року № 737 Виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради дозволено ОСОБА_8 продаж незавершеного будівництвом житлового будинку 59 % готовності по вулиці Новоміській № 31 (а.с.53).

31 грудня 2002 року ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_8 незакінчений будівництвом житловий будинок по вул. Новоміська, буд. 31 за 48029,00грн., що підтверджується договором купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстровано в реєстрі за № 4764 (а.с.66).

Рішенням Самарської районної у місті Дніпропетровську ради від 26.01.2007 року № 18 затверджено акт державної приймальної комісії від 10 січня 2007 року «Про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків»: житловий будинок А-3 розміром 12,07х11,99 м з підвалом та мансардою, з прибудовами: а3 розміром 1,28х5,30 м, а розміром 4,0х5,30 м, який складається з шести житлових кімнат площею 155,3кв.м, загальною площею 361,1кв.м за адресою: вул. Новоміська 31. Надвірні будови: насосна Б площею 10,1кв.м. Оформити право приватної власності з видачею свідоцтва на домоволодіння № 31 по вул. Новоміській, яке складається з житлового будинку А-3 загальною площею 361,1кв.м, житловою площею 155,3кв.м, насосної Б за ОСОБА_2 (а.с.71).

05.03.2007 року ОСОБА_2 видано свідоцтво на право власності на домоволодіння по вул. Новоміська, 31 (а.с.69).

03 квітня 2007 року право приватної власності в цілому на домоволодіння № 31 по вул. Новоміська в м. Дніпропетровську зареєстровано за ОСОБА_2 про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 03.04.2007 року (а.с.70).

Допитані в судовому засіданні свідки, заявлені позивачем ОСОБА_1: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 пояснили, що позивач у 2002 році придбав незавершений будівництвом будинок, який був оформлений на відповідача ОСОБА_2 Відповідач ОСОБА_2 в той час ніде не працювала, тому за все платив позивач. Квартиру вони продавали, яка належала відповідачу приблизно за 20000,00дол.США, а незавершений будинок придбавали за 10000,00 дол.США. Коли позивач познайомився з відповідачем, у нього була власна фірма і він досить непогано заробляв. Позивач розраховувався за будівельні матеріали, коли добудовували будинок. В будинку сторони почали мешкати з осені 2004 року. З відповідачем позивач познайомив в 2002 році, вони їздили до них у гості.

Свідки зі сторони відповідача ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 пояснили, що до 2004 році ОСОБА_2 проживала разом з матірю на Набережній Перемоги, ОСОБА_1 приїзджав періодично: у будні дні в обід на пару годин. Ольга пояснювала, що вона з ним зустрічається. Всі ці події відбувалися до продажу квартири у 2004р. Навіть після народження дитини ОСОБА_1 не проживав з ОСОБА_2, приїзджав до неї вдень. Вони стали проживати разом, коли переїхали у будинок. ОСОБА_1 замовляв у будинок вікна. У ОСОБА_2 з її батьком були суперечливі стосунки, тривалий час вони взагалі не спілкувалися. У будинку ОСОБА_2 деякий час проживала з батьком.

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Статтею 3 Сімейного кодексу України встановлено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_6 11 вересня 2002 року було розірвано шлюб.

Згідно чинної на той час ст. 44 Кодексу про шлюб та сім'ю України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Отже твердження позивача, що він проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з квітня 2002 року є неспроможними, оскільки до 11 вересня 2002 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою.

Також всупереч ст. 81 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з 12 вересня 2002 року по 18 квітня 2003 року.

Крім цього дане твердження спростовується і показами свідків, як зі сторони позивача так і зі сторони відповідача, які підтвердили той факт, що позивач періодично зустрічався з відповідачем, а не проживав з нею.

Тому за вказаних обставин підстав для задоволення позову в частині встановлення факту проживання однією сім'єю з квітня 2002 року по 18 квітня 2003 року не вбачається.

Так, у відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Судом встановлено що земельна ділянка № 27 по вулиці Новоміська в м. Дніпро придбана сторонами під час шлюбу, що не заперечувалося відповідачем.

Положеннями ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

За змістом ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Враховуючи встановлену законодавством презумпцію рівності часток кожного з подружжя у праві їх спільної сумісної власності, а також те, що сторони по справі не оспорюють рівність своїх часток, позовних вимог про збільшення своєї частки жоден з подружжя не заявляв, суд при розподілі майна виходить з того, що їх частки є рівними.

Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними (ст.372 ЦК України). Суду не представлено доказів на підтвердження домовленості про користування майном.

Визнаючи спірне майно обєктом права спільної сумісної власності подружжя, суд відповідно до статей 60, 70 СК України дійшов висновку про статус спірного майна, як спільно нажитого, оскільки його було придбано у період шлюбу, а тому частки сторін у такому майні є рівними, протилежного не доведено (не спростовано презумпції спільності майна подружжя) і судом не встановлено.

Відповідно до п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки по вулиці Новоміська 27 підлягають задоволенню.

Крім цього судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 домоволодіння № 31 по вулиці Новоміська придбано 31 грудня 2002 року до реєстрації шлюбу з позивачем саме 59 відсотків готовності незакінченого будівництвом житлового будинку.

Отже 59% житлового будинку є особистою власністю відповідача.

В супереч ст. 81 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за його особисті кошти було придбано будинок.

В той же час в період шлюбу сторін будинок було добудовано і в 2007 році введено в експлуатацію та зареєстровано право власності за ОСОБА_2

Інших доказів щодо права власності на житловий будинок, крім договору купівлі-продажу. витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно та рішення органу місцевого самоврядування про дозвіл на продаж недобудованого будинку на 59% готовності суду не надано, інших клопотань не заявлено.

Тому суд доходить висновку, що 41% житлового будинку є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу.

Насосна Б відповідачем не придбачалася в порядку купвлі-продажу, право власності на неї виникло під час зареєстрованого шлюбу, отже цей об"єкт в цілому слід вважати спільною сумісною власністю подружжя.

Враховуючи викладене за позивачем слід визнати право власності на 20,5% житлового будинку А-3 та на Ѕ частину насосної Б за адресою вул. Новоміська, 31 у м. Дніпро.

Посилання відповідачки на те, що домоволодіння є її особистою власністю, оскільки добудовано його також за її власні кошти, судом до уваги не беруться, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують зазначені обставини, не надано доказів джерела походження коштів, за рахунок яких було добудовано спірне домоволодіння.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки № 31 по вул. Новоміська у м.Дніпрі суд виходить з наступного.

Згідно ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо обєкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам розяснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 9 грудня 2015 року № 6-814цс15.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що земельна ділянка № 31 була виділена під будівництво і перебувала у користуванні ОСОБА_8 (а.с.50-52), відповідачем було придбано незакінчений будівництвом житловий будинок, отже право власності на земельну ділянку до неї не перейшло, оскільки відсутнє у продавця будинку.

Тому, оскільки право приватної власності або користування земельною ділянкою № 31 по вул. Новоміська не зареєстровано, підстави для застосування статті 120 ЗК України немає.

Ураховуючи наведене, суд на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 89 ЦПК України) доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових втрат суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Підстав для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, витрат повязаних із залученням свідків, витрат повязаних з витребуванням доказів, витрат повьязаниз з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки її до розгляду зазначених позивачем у позовній заяві не вбачається, оскільки позивачем не надано належних доказів їх понесення.

Таким чином, враховуючи часткове задоволення позову з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_16 підлягає стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1000,00 грн. відповідно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3-13, 141, 235, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні вимоги про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу відмовити.

Визнати за ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. 5, вул. Новоміська, 31, м. Дніпро) право власності на 20,5 (двадцять цілих пять десятих) відсотка житлового будинку А-3 загальною площею 361,1 кв. м, житловою площею 155,3 кв. м та на Ѕ (одну другу) частину насосної Б площею 10,1 кв. м, що знаходяться за адресою вул. Новоміська № 31 (тридцять один) у м.Дніпро.

Визнати за ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. 5, вул. Новоміська, 31, м. Дніпро) право власності на на Ѕ (одну другу) частину земельної ділянки площею 0,10 га що знаходиться за адресою вул. Новоміська № 27 (двадцять сім) у м.Дніпро, кадастровий номер :09:462:0068.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 вул. Новоміська, 31, м. Дніпро) на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. 5, вул. Новоміська, 31, м. Дніпро) понесені ним судові витрати в частині сплаченого судового збору в розмірі 1000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 лютого 2019 року.

Суддя А.О. Сухоруков