Провадження № 22-ц/4808/221/19
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3,

представника Івано-Франківської міської ради -

Перепічка Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення збитків, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Пастернак І.А. 19 листопада 2018 року, повний текст якого складено 28 листопада 2018 року,

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року Івана-Франківська міська рада пред'явила до ОСОБА_2 позов про стягнення збитків. Позовні вимоги були мотивовані тим, що в порядку проведення обстеження земельних ділянок на предмет дотримання вимог земельного законодавства, а саме - наявності правовстановлюючих документів, Івано-Франківською міською радою було встановлено, що у відповідача ОСОБА_2, який являється власником адміністративно-виробничих приміщень та гаражів по АДРЕСА_1, відсутня інформація про наявність у нього документів на право користування земельною ділянкою площею 0,4026 га, на якій знаходяться згадані вище приміщення. Посилаючись на те, що відповідач, набувши право власності на адміністративно-виробничі приміщення та гаражі за вищевказаною адресою, належним чином не оформив правовідносини щодо користування земельною ділянкою із Івано-Франківською міською радою, яка реалізує право власності територіальної громади на земельну ділянку, та в добровільному порядку відмовляється відшкодувати завдані збитки, які полягають у неотриманні орендної плати за землю, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 64 982,69 грн завданих збитків (орендної плати) за період з 19.11.2014 року по 05.08.2016 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 листопада 2018 року позов Івано-Франківської міської ради задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь Івано-Франківської міської ради збитки в розмірі 64 982,69 грн за період з 19.11.2014 року по 05.08.2016 року, а також 1 600 грн судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судом першої інстанції не враховано того, що з 19.04.2014 року він набув лише право на ідеальну частку у праві спільної часткової власності на адміністративно-виробничі приміщення та гаражі у розмірі 31/100, і тільки з 07.04.2015 року він став власником 100% всіх цих приміщень. А тому, на думку апелянта, обраний позивачем період нарахування збитків з 19.11.2014 року є невірним. Також ОСОБА_2 вказує на те, що ним здійснювалися заходи щодо отримання правовстановлюючих документів для укладення договору оренди, а саме 17.10.2017 року ним подано необхідний пакет документів, однак рішенням Івано-Франківської міської ради від 15.12.2017 року №410-17 йому було відмовлено у передачі земельної ділянки в оренду без належного обґрунтування причин такої відмови. Крім того, апелянт вважає, що у його діях немає складу цивільного правопорушення, оскільки відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці споруди розташовані не є правопорушенням. Такі правовідносини, вважає ОСОБА_2, є кондикційними. При цьому, відповідач також звертає увагу суду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 23.05.2018 року у справі №629/4628/16-ц, у якій була дана оцінка аналогічним правовідносинам. Посилаючись на вищенаведене, ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову Івано-Франківської міської ради.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 представник Івано-Франківської міської ради доводи апелянта заперечив. Додатково представник позивача зазначив, що користуючись земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, відповідач позбавив Івано-Франківську міську раду можливості одержати дохід у вигляді орендної плати за землю. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник апеляційну скаргу з вищенаведених мотивів підтримали, додатково вказавши, що він неодноразово звертався до Івано-Франківської міської ради з метою укладення договору оренди земельної ділянки, однак позивач прийняв рішення про відмову в укладенні такого договору.

Представник Івано-Франківської міської ради в засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги заперечив, вважаючи оскаржуване рішення суду законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги Івано-Франківської міської ради, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, користуючись земельною ділянкою, на якій розташовані належні йому на праві власності адміністративно-виробничі приміщення та гаражі, без укладення із Івано-Франківською міською радою відповідного договору оренди земельної ділянки та, не сплачуючи при цьому відповідної орендної плати за період з 19.11.2014 року по 05.08.2016 року, спричинив територіальній громаді м. Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради збитки у розмірі 64 982,69 грн. А тому, суд першої інстанції вважав, що зазначені збитки підлягають відшкодуванню відповідачем в порядку ст. 1166 ЦК України та 157 ЗК України. При цьому, суд першої інстанції до даних правовідносин застосував також приписи статті 22 та главу 82 ЦК України. Однак, повністю погодитись із цим висновком суду першої інстанції апеляційний суд не може з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і не заперечується учасниками справи, що відповідач ОСОБА_2 являється власником адміністративно-виробничих приміщень та гаражів, які розташовані на земельній ділянці площею 0,4026 га по АДРЕСА_1. Зокрема, 05.11.2014 року ОСОБА_2 придбав 69/100 частин вказаних приміщень, а 07.04.2015 року став власником решти 31/100 частини адміністративно-виробничих приміщень та гаражів за зазначеною вище адресою.

Земельна ділянка площею 0,4026 га по АДРЕСА_1 належить до земель територіальної громади м. Івано-Франківська.

Також встановлено, що між Івано-Франківською міською радою, як власником земельної ділянки, та попереднім власником адміністративно-виробничих приміщень і гаражів - ТОВ «Карпатліс», було укладено договір оренди земельної ділянки, зареєстрований у Івано-Франківській філії центру ДЗК при Держкомземі України 29.12.2010 року строком на 3 роки до 29.12.2013 року (а.с. 17-18).

Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються приписами Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Зокрема, правовий механізм переходу прав на землю, пов'язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, передбачено ст. 120 Земельного кодексу України. Виходячи зі змісту ст. 120 ЗК, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі. Водночас виникнення права власності на об'єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

Водночас зі змісту ст. 125 ЗК випливає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Зважаючи на положення статті 125 ЗК, новий власник земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд констатує, що у відповідача ОСОБА_2 з моменту виникнення права власності на адміністративно-виробничі приміщення та гаражі, тобто, починаючи з 05.11.2014 року, виник обов'язок оформити та зареєструвати речове право, а саме право оренди на розташовану під нежитловими будівлями земельну ділянку площею 0,4026 га.

Однак, слід зазначити, що такий обов'язок відповідач ОСОБА_2 почав виконувати лише 17.10.2017 року, звернувшись до Івано-Франківської міської ради із пакетом документів для укладення договору оренди землі, тобто поза межами періоду, за який позивачем нараховано орендну плату. Але рішенням Івано-Франківської міської ради від 15.12.2017 року №410-17 ОСОБА_2 було відмовлено у передачі земельної ділянки в оренду (а.с. 57) При цьому, апеляційний суд зауважує, що відомостей, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 протягом 2015-2016 років звертався до Івано-Франківської міської ради для оформлення договору оренди земельної ділянки в матеріалах справи відсутні. Немає також ніяких доказів про те, що для виконання згаданого обов'язку у ОСОБА_2 були перешкоди.

Посилання ОСОБА_2 та його представника на те, що він спочатку очікував набуття права власності на все приміщення, а потім звертався з приводу зміни конфігурації земельної ділянки колегія суддів відхиляє, оскільки ці обставини не усувають обов'язок власника приміщень вжити необхідних заходів для своєчасного укладення договору оренди землі.

Підсумовуючи вищезазначене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що відповідач ОСОБА_6, користуючись земельною ділянкою без укладення із Івано-Франківською міською радою відповідного договору оренди земельної ділянки, позбавив територіальну громаду м. Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради отримання доходу у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою у визначеному позивачем розмірі - 64 982,69 грн за період з 19.11.2014 року по 05.08.2016 року, що підтверджується відповідним розрахунком (а.с. 29). При цьому слід зазначити, що вказаний розрахунок орендної плати виконано з врахуванням часток майна та сплачених ОСОБА_2 сум земельного податку, і відповідачем цей розрахунок жодними належними та достовірними доказами не спростований.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції невірно застосував до спірних правовідносин положення глави 82 ЦК України, зокрема ст. 1166 ЦК України та ст.157 ЗК України з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частина перша статті 1166 ЦК України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. А згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом вказаних приписів ЦК України та ЗК України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов'язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Про це, зокрема, зазначено у висновку, сформульованому Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України (висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13).

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов'язаннях. Натомість, для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

До моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 922/207/15).

Такі ж правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі №629/4628/16-ц.

Відтак, апеляційний суд вважає, що в даному випадку підстави застосовувати до спірних правовідносин приписи чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок відсутні.

Отже, аналіз зазначених вище норм матеріального права дає підстави для висновку, що з відповідача ОСОБА_2, як користувача земельної ділянки, на користь Івано-Франківської міської ради, як власника земельної ділянки, підлягають стягненню кошти за користування земельною ділянкою в розмірі 64 982,69 грн в порядку ст. 1212 ЦК України.

Розподіл судових витрат на сторін слід покласти відповідно до ст. 141 ЦПК України. Зокрема, з ОСОБА_2 на користь Івано-Франківської міської ради підлягає стягненню 1 600 грн сплаченого позивачем судового збору, що підтверджується документально (а.с. 1-2).

Таким чином, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, оскаржене рішення суду не може бути залишено в силі. Приймаючи до уваги вищенаведене, є підстави для ухвалення нового рішення про задоволення позову Івано-Франківської міської ради.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 19 листопада 2018 року в даній справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2, на користь Івано-Франківської міської ради, (), кошти за користування земельною ділянкою в сумі 64 982 (шістдесят чотири тисячі дев'ятсот вісімдесят дві) гривні 69 копійок за період з 19.11.2014 року по 05.08.2016 року, та 1 600 (одну тисячу шістсот) грн судового збору.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк