Справа № 445/270/18 Головуючий у 1 інстанції: Пилип"як М.В.
Провадження № 22-ц/811/1389/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Юзефович Ю.І.

з участю представника позивача адвоката Шубака М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Золочівського районного суду Львівської області від 31 травня 2018 року, постановлене в складі головуючого судді Пилип`яка П.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення із займаного нежитлового приміщення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом про виселення ОСОБА_1 із займаного нежитлового приміщення, розташованого в АДРЕСА_1 . В підтвердження позову зазначала, що є власником нежитлового приміщення (магазину) площею 46, 9 кв.м. за вищезгаданою адресою. 1 січня 2015 року між нею та відповідачем було укладено договір оренди спірного нежитлового приміщення строком до 31 грудня 2015 року. По завершенні строку договору оренди відповідач приміщення не повернула. Стверджує, що неодноразово зверталася до ОСОБА_1 стосовно повернення орендованого приміщення. Всі її звернення стосовно повернення вищевказаного приміщення проігноровані. До цього часу орендоване приміщення не повернуто, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду за захистом свого права.

Заочним рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 31 травня 2018 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1 із займаного нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ( перший торговий зал площею 20 кв.м., другий торговий зал площею 18 кв.м.).

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 704 грн. 80 коп. судових витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 07 лютого 2019 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Золочівського районного суду Львівської області від 31 травня 2018 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник відповідача оскаржив таке в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Вказує на те, що згідно договору оренди від 01.01.2015 року ОСОБА_3 передала в оренду ОСОБА_1 для здійснення підприємницької діяльності два торгових зали, що в АДРЕСА_1 строком до 31.12.2015 року. Відповідно до п.п."а" п.8.5 даного Договору такий припиняється внаслідок закінчення терміну, на який його було укладено. При відсутності заяви однієї з сторін про припинення, або зміну договору після закінчення строку він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором (п.8.4 Договору). Враховуючи, що після спливу договору сторони не відправили один одному жодних листів, а об`єкт оренди використовувався за призначенням, відтак договір оренди продовжив свою дію на 2016, 2017, 2018 роки. За таких обставин, висновок суду про відсутність правових підстав для продовження договору оренди нежитлового приміщення протирічить обставинам справи і положенням ст. 764 ЦК України. Окрім того, як вбачається із змісту спірного договору оренди, такий укладений для здійснення підприємницької діяльності орендарем ФОП ОСОБА_1 , проте позов пред`явлено до відповідача як до фізичної особи.

Просить скасувати заочне рішення Золочівського районного суду Львівської області від 31 травня 2018 року та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підставності позовних вимог, оскільки відповідач добровільно не повертає займане ним нежитлове приміщення, що у АДРЕСА_1 . Окрім того, виходив з того, що орендодавець протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору заявляв орендарю про припинення договору.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 є власником приміщення магазину АДРЕСА_1 , загальною площею 46, 9 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 .

Згідно договору оренди від 01.01.2015 року ОСОБА_3 передала в оренду ОСОБА_1 для здійснення підприємницької діяльності два торгових зали, що в АДРЕСА_1 строком до 31.12.2015 року.

Відповідно до п.п."а" п.8.5 даного Договору такий припиняється внаслідок закінчення терміну, на який його було укладено. При відсутності заяви однієї з сторін про припинення, або зміну договору після закінчення строку він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором (п.8.4 Договору).

З листів-повідомлень ОСОБА_3 , які адресовані ОСОБА_1 від 09.11.2016 року, 21.12.2016 року, 29.12.2016 року, 16.11.2017 року, 05.12.2017 року, 03.01.2018 року та 15.01.2018 року і рекомендованих повідомлень про вручення таких від 30.11.17 року, 28.12.2017 року, 09.01.2018 року та 08.02.2018 року вбачається, що позивач повідомляла відповідача про припинення договору оренди та повернення приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також позивач ОСОБА_3 зверталася у відділі поліції з повідомленнями про вчинення злочину ОСОБА_1 ,. на які їй було надано відповідь про відсутність ознак кримінального правопорушення в діях відповідача та рекомендовано звернутися за захистом свого права в порядку цивільного судочинства.

Згідно зі ст.55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України).

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст. 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (ч. 1 ст. 761 ЦК України).

Статтею 764 ЦК України визначено, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Оцінюючи надані позивачем докази у їх сукупності на підтвердження указаних нею обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що дійсно 01.01.2015 року між нею та відповідачем був укладений договір оренди приміщення, що знаходиться у АДРЕСА_1 (перший торгівельний зал площею 20 м.кв. та другий торговий зал площею 18 м.кв.) строком дії до 31 грудня 2015 року.

Через 12 місяців після закінчення строку його дії, ОСОБА_1 продовжувала користуватися приміщенням, чого ОСОБА_3 не заперечувала, унаслідок чого договір від 01.01.2015 року вважався поновленим на строк, який був раніше встановлений договором, тобто до 31 грудня 2016 року.

09.11.2016 р., 21.12.2016 р. ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_1 із проханням звільнити приміщення магазину до 24.11.2016 р. та відповідно до 31.12.2016 року. Доказів про отримання відповідачем вказаних вимог, матеріали справи не містять. Відповідач продовжувала використовувати спірні приміщення за призначенням.

17.11.2017 р., 05.12.2017 р. ОСОБА_3 знову звернулась до ОСОБА_1 із проханням звільнити приміщення магазину до 31 грудня 2017 року та сплатити заборгованість за орендною платою за Договором оренди. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, ОСОБА_1 отримала вказану вимогу 30.11.2017 року. Однак враховуючи те, що заяви позивача висловлені поза межами місячного строку, договір оренди продовжував свою дію.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 11 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору оренди нежитлового приміщення продовженим - задоволено частково.

Визнано продовженим з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року договір оренди нежитлового приміщення (а саме: торгівельного залу площею 20 м2 та другого торгівельного залу площею 18 м2), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 01 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю. Вирішено питання судових витрат.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 26 вересня 2018 року рішення Золочівського районного суду Львівської області від 11 вересня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання продовженим договору оренди нежитлового приміщення з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовну вимогу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання договору оренди продовженим задоволено.

Визнано продовженим з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року договір оренди нежитлового приміщення, а саме першого торгівельного залу, площею 20 кв.м. та другого торгівельного залу, площею 18 кв.м., яке розташоване по АДРЕСА_1 , укладеного 01 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

03.01.2018 р., 15.01.2018 року ОСОБА_3 направила ОСОБА_1 вимогу з проханням звільнити приміщення магазину та одночасно повідомила, що договір оренди від 01.01.2015 року є припиненим, користування приміщеннями є безпідставними, наміру надавати в користування приміщення немає. Однак, докази про отримання відповідачем цих вимог матеріали справи не містять

Згідно з ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Матеріалами справи стверджується, що право на односторонню відмову від договору у повному обсязі або частково договором про оренду не встановлено. За рішенням суду договір оренди не розривався.

Пунктом 8.4 Договору оренди від 01.01.2015 року передбачено, що при відсутності заяви однієї із сторін про припинення, або зміну договору після закінчення строку він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Звертаючись до суду в лютому 2018 року з позовом про виселення із займаного нежитлового приміщення, позивач не ставила питання про розірвання договору оренди від 01.01.2015 року.

Доводи скаржника про те, що договір оренди був укладений для здійснення підприємницької діяльності орендарем ФОП ОСОБА_1 , однак позов пред`явлено до відповідача як до фізичної особи, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки Договір оренди від 01.01.2015 року був укладений саме між Орендодавцем ОСОБА_3 та Орендарем ОСОБА_1 , як фізичною особою. Дана обставина також підтверджується зверненням ОСОБА_1 до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору оренди нежитлового приміщення продовженим (№ справи 445/1787/16-ц).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України).

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення;

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови, суд апеляційної інстанції повинен зазначити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що апелянтом ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги було сплачено судовий збір в розмірі 1057 грн. 21 коп. Враховуючи те що апеляційна скарга задоволена в повному обсязі, розмір судового збору в сумі 1057 грн. 21 коп. слід стягнути із позивача ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Золочівського районного суду Львівської області від 31 травня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення із займаного нежитлового приміщення розташованого по АДРЕСА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 користь ОСОБА_1 1057 грн. 20 коп. судового збору, сплаченого останньою за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанова складено 03 жовтня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді Бойко С.М.

Ніткевич А.В.