справа № 381/426/17 головуючий у суді І інстанції - Осаулова Н.А.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права співзабудовника на частину об`єкта незавершеного будівництва та поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив визнати за ним право як співзабудовника на 9/20 частин житлового будинку, які складаються з кухні 1-2 площею 15,8 кв.м; житлової кімнати 1-3 площею 17,9 кв.м, загальною площею 33,7 кв.м., житловою площею 17,9 кв.м., з надвірних будівель та споруд гараж «В», погріб під частиною будівлі під-В, колодязь питний «К»; у спільному користуванні сторін залишити: огорожу, ворота, хвіртку № та № 1, збудованого за час шлюбу, однак, не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку з надвірними спорудами та будівлями, що знаходяться по АДРЕСА_1 ; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0,1851 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 17 грудня 1997 року по 23 грудня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі. За час шлюбу ними спільно було придбано земельну ділянку площею 0,1851 га, яка розташована на території Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області та право власності на яку відповідач зареєструвала за собою. На вказаній земельній ділянці побудовано житловий будинок площею 75 кв.м. та господарські будівлі та споруди. Первинна інвентаризація будинку проведена 16 квітня 2007 року на ім`я відповідача. На момент проведення поточної інвентаризації 11 серпня 2016 року самовільного переобладнання та самовільних забудов у домоволодінні виявлено не було. Будівництво вказаного будинку повністю закінчено, проведені всі комунікації, він повністю придатний для проживання. ОСОБА_1 не бажає прийняти вказаний будинок до експлуатації та оформити на нього право власності, оскільки бажає уникнути поділу спільного майна подружжя, чим тривалий час порушує право позивача на такий поділ.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено. У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельної ділянки, загальною площею 0,1851 га, кадастровий номер :01:010:0537, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 , як співзабудовником право на 9/20 частин збудованого у шлюбі з ОСОБА_1 , однак, не прийнятого в експлуатацію, житлового будинку по АДРЕСА_1 , що складаються з кухні 1-2, площею - 15,8 кв. м; кімнати 1-3, площею - 17,9 кв. м, загальна площа яких складає - 33,7 кв.м. та вартістю - 112 808,00 грн та надвірних будівель: погріб під частиною будівлі «Впід», гараж «В», колодязь питний «к», Ѕ огорожі «№», Ѕ огорожі, воріт, хвіртка «№1», вартість яких - 89 304 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за більшу ідеальну частку в домоволодінні у розмірі 22 194 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги ОСОБА_2 в частині розподілу будинку в АДРЕСА_1 , яким розподілити його між ними з урахуванням вкладу коштів у будівництво кожного, враховуючи проведені нею особисто роботи після розлучення, виділити їй 2/3 частини майна, залишивши позивачу ОСОБА_2 1/3 частину цього майна.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що спірний будинок був побудований за час шлюбу, але частина коштів на його будівництво була надана їй особисто сестрою ОСОБА_3 , яка не має родинних відносин з позивачем. Відповідач надала суду відповідні документи про її заробіток, заробіток її покійної доньки, кошти покійного батька та сестри. Однак, суд не прийняв до уваги дані документи і не розглядав їх, тоді як документи про заробіток позивача за час шлюбу судом прийнято до справи і враховано їх при винесенні рішення. Суд не врахував, що частину будівництва, оформлення документів відповідач робила за свої кошти і в той час, коли позивач не жив з нею однією сім`єю і їх шлюб було розірвано. Експертиза проводилася за відсутності ОСОБА_1 , а дані, вказані у висновку експерта, не відповідають дійсності. Розподіл земельної ділянки експертами не було визначено, хоча в ухвалі це питання ставилося.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що у період з 17 грудня 1997 року по 23 грудня 2014 рік ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 1998 року придбала земельну ділянку площею 0,1851 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована на території Червономотовилівської сільської ради, у с. Мотовилівка Фастівського району та 24 листопада 2016 року отримала на своє ім`я державний акт на право приватної власності на землю серії ЯМ №887436, за кадастровим номером :01:010:0537, зареєстрований в книзі записів реєстрації від 28 вересня 2012 року № 03829.

За час шлюбу на вказаній земельні ділянці сторонами побудовано житловий будинок загальною площею 75,0 кв.м. і житловою 36,6 кв.м., що підтверджується технічним паспортом на будинок, виготовлений 11 серпня 2016 року Фастівським бюро технічної інвентаризації Київської області, довідкою КП Фастівської міської ради Фастівського БТІ від 28 жовтня 2016 року (а.с.12-15, 16).

Судом першої інстанції встановлено, що об`єкт незавершеного будівництва є спільною сумісною власністю подружжя, будинок фактично експлуатується за призначенням, однак, він не прийнятий до експлуатації з вини відповідача.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції з того, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Сторони мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а також на поділ майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Спірний об`єкт незавершеного будівництва є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, збудований за спільні кошти подружжя, будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням. Будинок не приймається до експлуатації і право власності на нього з вини відповідача не оформлюється. Позивач не має можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, так як всі дозвільні документи на будинок оформлено на ім`я відповідача.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції щодо поділу майна з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі статтею 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

З матеріалів справи вбачається, що перебуваючи у шлюбі зі ОСОБА_2 ОСОБА_1 придбала земельну ділянку площею 0,1851 га на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 1998 року. Отже, вказана земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ним в рівних частках.

Що стосується позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права як співзабудовника на 9/20 частин об`єкту незавершеного будівництва - житлового будинку, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Дана справа розглядалася судами неодноразово. Під час розгляду справи Верховний Суд, скасовуючи постанову Апеляційного суду Київської області від 06 березня 2018 року та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, у своїй постанові зазначив, що апеляційний суд, вказуючи на самочинне будівництво, не звернув увагу на те, що будинок будувався на земельній ділянці, яка належить відповідачу згідно з договором купівлі-продажу, не перевірив посилання позивача, що дозвіл на будівництво спірного будинку наданий рішенням Виконавчого комітету Червономотовилівської сільської ради № 200 від 28 вересня 2001 року, не взяв до уваги довідку, в якій зазначено, що первинну інвентаризацію проведено 16 квітня 2007 року та будинок підлягає введенню в експлуатацію, лист Фастівського бюро технічної інвентаризації щодо можливості розрахунку часток домоволодіння співзабудовникам та залишення його у спільному користуванні сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього.

Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення стосовно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі такого будівництва.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому, суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 7 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторони збудували житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, однак, він не введений в експлуатацію та вважається об`єктом незавершеного будівництва. ОСОБА_2 , як один із подружжя, який брав участь у будівництві, має право на визнання за ним права як співзабудовника на 9/20 частин житлового будинку як об`єкту незавершеного будівництва.

Не погоджуючись з заявленими позовними вимогами ОСОБА_1 вказує на те, що спірний будинок був побудований за час шлюбу, але частина коштів на його будівництво була надана їй особисто сестрою ОСОБА_3 , яка не має родинних відносин з позивачем.

Такі доводи відповідача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що сестра ОСОБА_3 надавала відповідачу кошти в особисту власність та що ці кошти були витрачені останньою саме на будівництво спірного майна.

Відповідач також зазначає, що вона надала суду відповідні документи про свій заробіток, заробіток її покійної доньки, кошти покійного батька та сестри. Однак, суд не прийняв до уваги дані документи і не розглядав їх, тоді як документи про заробіток позивача за час шлюбу судом прийнято до справи і враховано їх при винесення рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

За таких обставин, пенсія як позивача, так і відповідача є об`єктом права спільної сумісної власності, а тому отримані ОСОБА_1 під час шлюбу доходи є спільною сумісною власністю подружжя, а не особистою власністю відповідача.

При цьому, доходи доньки, батька та сестри відповідача правового значення для вирішення спору не мають, оскільки навіть у разі доведення такого факту та факту використання зазначених коштів на будівництво будинку, суду не надано доказів передачі зазначеними особами коштів відповідачу на підставі правочинів, що мають наслідком набуття ОСОБА_1 зазначених коштів в особисту приватну власність.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує також на те, що суд не врахував, що частину будівництва, оформлення документів відповідач робила за свої кошти і в той час, коли позивач не жив з нею однією сім`єю і їх шлюб було розірвано.

Разом з тим, у наявному в матеріалах справи технічному паспорті зазначено, що нерухоме майно, щодо якого заявлено позовні вимоги, було побудовано у період з 2001 року по 2009 рік, тоді як шлюб між сторонами розірвано 23 грудня 2014 року, що спростовує зазначені відповідачем обставини. Доказів того, що ОСОБА_1 за власні кошти оформляла документи на об`єкт незавершеного будівництва суду не надано.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач зазначає про те, що експертиза у справі проводилася за її відсутності, а дані, вказані у висновку експерта, не відповідають дійсності. Розподіл земельної ділянки експертами не було визначено, хоча в ухвалі це питання ставилося.

У силу вимог ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право призначити експертизу.

Відповідно до ст. 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Разом з тим, не погодившись з висновком експерта, ОСОБА_1 не просила суд призначити додаткову або потворну експертизу.

Крім того, з наданого суду висновку експерта від 18 вересня 2017 року вбачається, що провести дослідження щодо земельної ділянки та надати відповідь на поставлене в ухвалі питання неможливо, оскільки не було надано додаткові матеріали на клопотання експерта, яке було скеровано до суду та сторонам.

Доводи апелянта, висловлені в судовому засіданні суду апеляційної інстанції в частині здійснення відповідачем будівництва за власні кошти, які ґрунтуються на додатково поданих до суду апеляційного суду доказах, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки відповідно до ч. 1, 2 ст. 131 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент розгляду справи судом першої інстанції) сторони зобов`язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України (в редакції, що діє на момент розгляду справи апеляційним судом) докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки до суду апеляційної інстанції не надано доказів неможливості подання до суду першої інстанції доказів, що подані відповідачем після постановлення судом рішення, у апеляційного суду відсутні правові підстави приймати зазначені докази та враховувати їх під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Не дивлячись на те, що суд першої інстанції по суті правильно дійшов висновку, що нерухоме майно підлягає поділу між сторонами, під час ухвалення рішення було допущено порушення норм процесуального права.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У порушення вимог вказаної статті, ухвалюючи рішення по суті позовних вимог, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та визнав за позивачем право на Ѕ огорожі «№», Ѕ огорожі, воріт, хвіртку «№ 1 », тоді як ОСОБА_2 просив залишити у спільному користуванні сторін огорожу, ворота, хвіртку № та № 1.

Суд першої інстанції стягнув на користь позивача компенсацію за більшу ідеальну частку в домоволодінні у розмірі 22 194 грн., не звернувши при цьому уваги на те, що позивач такі вимоги не заявляв. Крім того, згідно висновку експерта така компенсація вирахувана з урахуванням визнання за позивачем права власності на Ѕ частину майна, яке позивач просив залишити у спільному користуванні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви та касаційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір на загальну суму 8 423 грн. 66 коп. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2017 року скасувати та прийняти постанову.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права співзабудовника на частину об`єкта незавершеного будівництва та поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право як співзабудовника на 9/20 частин об`єкту незавершеного будівництва - житлового будинку, які складаються з кухні 1-2 площею 15,8 кв.м.; житлової кімнати 1-3 площею 17,9 кв.м, загальною площею 33,7 кв.м., з надвірних будівель та споруд: гараж «В», погріб під частиною будівлі Впід, колодязь питний «К», що розташовані по АДРЕСА_1 .

У спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишитиогорожу №, огорожу, ворота, хвіртку № 1, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0,1851 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 , проживаючої по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , проживаючого по АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , судовий збір у розмірі 8 423 (вісім тисяч чотириста двадцять три) гривні, 66 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 26 вересня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.