Дата документу 12.02.2019 Справа № 333/2265/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/2265/17 Провадження №22-ц/807/281/19
Головуючий в 1-й інстанції Варнавська Л.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
секретарОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2018 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа, що не заявляє самостійних вимог Комунарський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_9, державний нотаріус Шостої Запорізької нотаріальної контори ОСОБА_10 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, визнання права власності на частину житлового будинку, звільнення майна з-під арешту,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_5 звернулась із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу частини будинку №24 по вул. Вагонна в м. Запоріжжя від 24.07.2006 року частково недійсним, що стосується прав покупця, визнавши покупцем за цим договором її, та визнання за нею права власності на 94/200 частини будинку №24 по вул. Вагонній в м. Запоріжжя. 06.06.2017 року позов був доповнений вимогою про звільнення з-під арешту 94/200 частин житлового будинку №24 по вул. Вагонній в м. Запоріжжя, який накладений постановою про опис та арешт майна боржника від 06.12.2016 року Комунарським відділом державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області при примусовому виконанні ВП №53057516. Позивачка посилається на те, що в 2006 році вона продала належну їй нерухомість, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 для придбання будинку. У звязку з тим, що вона перебувала у шлюбі та не бажала оформлювати всю частину будинку на своє імя, вона домовилась із донькою відповідачкою ОСОБА_6, що частина будинку буде оформлена на її імя, але у випадку необхідності донька переоформить цю частину будинку на неї. З покупцями її нерухомості та з продавцями будинку №24 по вул. Вагонній позивачка укладала угоди про завдаток до укладання договору купівлі-продажу. 03.07.2006 року вона уклала з ОСОБА_11 угоду про завдаток, за якою ОСОБА_11 передала їй в рахунок оплати вартості квартири АДРЕСА_2 500 доларів США. 20.07.2006 року вона уклала з ОСОБА_12 договір про наміри, згідно якого вона отримала від покупця 900 доларів США в рахунок оплати вартості квартири АДРЕСА_3. 26.05.2006 року вона уклала з агентством нерухомості «Ексклюзив» договір на обслуговування покупця нерухомості за яким агентство взяло на себе зобовязання на пошук їй обєкту нерухомості з ціною 49000 доларів США. В цей же день вона уклала угоду про завдаток з продавцями частини будинку №26 по вул. Вагонній в м. Запоріжжя: ОСОБА_13 та ОСОБА_7 за яким в рахунок вартості частини будинку №24 вона заплатила їм по 1000 доларів США. Договірна ціна будинку визначена в 49000 доларів США. Продаж належної позивачці нерухомості та придбання нерухомості відбулось в один день. Квартиру АДРЕСА_2 вона продала ОСОБА_11 24.07.2006 р. за 148975 грн. Квартиру АДРЕСА_1 в м. Запоріжжя вона продала ОСОБА_12 за 166650 грн. Договір купівлі-продажу був посвідчений 24.07.2006 року. 24 липня 2006 року вона купила 347/400 частин будинку №24 по вул. Вагонній в м. Запоріжжя, в цей же день ОСОБА_7 отримала від неї 247450 грн., що відповідало 49000 доларів США, про що була складена розписка. 159/400 частин будинку №24 по вул. Вагонній в м. Запоріжжя позивачка купила у ОСОБА_13 за 21971 грн. 95 коп. Купівля 94/200 частин будинку №24 по вул. Вагонній в м. Запоріжжя була оформлена за домовленістю між позивачкою та її донькою ОСОБА_6 на ОСОБА_6 з умовою подальшого переоформлення на позивачку за першою вимогою. На цей час стало відомо, що донька позивачки - ОСОБА_6 взяла в борг у ОСОБА_8 700 доларів США. Рішеннями Комунарського районного суду м. Запоріжжя з ОСОБА_6 стягнуто основний борг та проценти за час прострочення боргу. Постановою про арешт майна боржника від 06.12.2016 року Комунарським відділом державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області під час примусового виконання ВП №53057516 накладений арешт на 94/200 частин житлового будинку №24 по вул. Вагонній в м. Запоріжжя, які згідно до договору купівлі-продажу від 24.07.2006 року оформлено на відповідачку ОСОБА_6 Посилаючись на порушення прав власника позивачка просить позов задовольнити.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Комунарський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_9, державний нотаріус шостої Запорізької нотаріальної контори ОСОБА_10 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, визнання права власності на частину житлового будинку, звільнення майна з-під арешту залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позовні вимоги щодо визнання частково недійсним договору купівлі-продажу частини будинку в частині покупця та переведення права покупця на позивача є доведеним та таким, що підлягає задоволенню. Заява ОСОБА_8 про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки про порушене право позивачка дізналась тільки після накладання арешту на спірне майно і вказана заява не може бути застосована щодо вимог до інших відповідачів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_8 зазначає, що заперечує проти апеляційної скарги ОСОБА_5, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає, його мотивованим та обґрунтованим.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 липня 2006 року між ОСОБА_7 (продавцем) та ОСОБА_6 (покупцем) був укладений договір купівлі-продажу 94/200 частин житлового будинку №24 по вул. Вагонній в м. Запоріжжя посвідчений державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори р.№4-1141 (а.с. 19-21 т.1).

ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 продала ОСОБА_11 24.07.2006 р. за 148975 грн. і також 24.07.2006 року продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_12 за 166650 грн. 24 липня 2006 року позивачка купила 159/400 частин будинку №24 по вул. Вагонній в м. Запоріжжя у ОСОБА_13 за 21971 грн. 95 коп.

Судом були проаналізовані доводи позову щодо проведення оплати за 94/200 частин житлового будинку №24 по вул. Вагонній в м. Запоріжжя саме позивачкою ОСОБА_5, а не відповідачкою ОСОБА_6, проте суд вважав, що вказане не може бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. У п. 18 договору купівлі-продажу від 24 липня 2013 року продавець та покупець підтвердили, що договір цей не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз'яснено нотаріусом (а.с.20 т.1). Правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

26.07.2006 року ОСОБА_6 зареєструвала у Державному реєстрі прав на нерухоме майно право власності на вказану вище частину будинку №24 по вул. Вагонній в м. Запоріжжя на своє ім'я (а.с.21 т.1).

За поясненнями позивачки та відповідача, спірна частина будинку знаходиться у користуванні відповідачки ОСОБА_6, яка проживала в ньому разом з донькою з моменту придбання будинку, а позивачка ОСОБА_5 разом з чоловіком проживає в іншій частині будинку. Крім того, після укладення договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 24 липня 2006 року, ОСОБА_5 будучи достовірно обізнаною щодо умов договору в частині покупця, не оспорювала його, тобто визнавала право власності на будинок за ОСОБА_6 протягом 11 років, а спір щодо визнання вказаного договору удаваним в частині покупця виник після накладення арешту на будинок в межах виконавчого провадження.

Судом встановлено, що дійсне і вільне волевиявлення ОСОБА_5, як власника коштів, за які в повному обсязі було придбано 94/200 частки спірного будинку було направлено на сплату ціни придбання їх саме на ім'я ОСОБА_6, а не на себе, тому суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню через їх безпідставність. Доводи відповідача ОСОБА_8 про застосування позовної давності судом не досліджувались у звязку з відсутністю підстав матеріального права для задоволення позову.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 24 липня 2006 року між ОСОБА_7 (продавцем) та ОСОБА_6 (покупцем) був укладений договір купівлі-продажу 94/200 частин житлового будинку №24 по вул. Вагонній в м. Запоріжжя посвідчений державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори р.№4-1141 (а.с. 19-21 т.1).

26.07.2006 року ОСОБА_6 зареєструвала у Державному реєстрі прав на нерухоме майно право власності на вказану вище частину будинку №24 по вул. Вагонній в м. Запоріжжя на своє ім'я (а.с.21 т.1).

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму.

Ст. 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Тобто, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

В той же час, для визнання правочину удаваним необхідно мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частини може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має бути доведений: 1) факт укладання правочину; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що при укладені договору купівлі-продажу сторони підтвердили, що договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину (п.18 договору).

Зазначені обставини підтверджують, що між сторонами досягнуто згоди по всім істотним умовам, а саме: визначено предмет договору, об'єкт купівлі - продажу, ціну, а також дотримано форми договору купівлі - продажу, що відповідає ст.ст. 655 - 657 ЦК України.

Дійсне і вільне волевиявлення ОСОБА_5, як власника коштів, за які в повному обсязі було придбано 94/200 частки спірного будинку було направлено на сплату ціни придбання їх саме на ім'я ОСОБА_6, а не на себе, тому суд першої інстанції, вірно дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню через їх безпідставність та недоведеність.

Доводи апеляційної скарги з приводу невірного застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки застосування позовної давності судом не досліджувались у звязку, як зазначено в рішенні, з відсутністю підстав матеріального права для задоволення позову.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_5 не підлягають задоволенню.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 14 лютого 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

ОСОБА_2

ОСОБА_3