ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4146/19 Номер провадження 22-ц/814/3016/19Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 жовтня 2019 року у складі судді Турченко Т.В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Полтава в особі Полтавської міської ради про виділ майна з спільної часткової власності,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Територіальної громади м. Полтава в особі Полтавської міської ради про виділ майна з спільної часткової власності.

Позов мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори, реєстровий напис № 1-2297, вона є власником 3/5000 частини житлового приміщення в будинку по АДРЕСА_1 .

06 листопада 2006 року КП «ПБТІ «Інвентаризатор» зареєстровано право власності на вказані нежитлові приміщення та 22.12.2008 року виготовлено технічний паспорт, відповідно до якого нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 складаються з приміщень А-1V-коридор площею 9 кв.м та А-V туалет площею 2,5 кв.м., а всього 12,3 кв.м.

Згідно висновку експерта № 24 від 24.05.2019 року ринкова вартість вказаних нежитлових приміщень станом на 24.05.2019 року складає 110998 грн.

На підставі викладеного та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 24.09.2019 року позивач просила суд виділити їй в натурі з спільної часткової власності на нежитлові приміщення в окремий об`єкт нерухомості і визнати за нею право власності на нежитлові приміщення А-1V, А-V, а саме 1-перукарня площею 13,4 кв.м, 2- коридор площею 9,8 кв.м. та 3 туалет площею 2,5 кв.м., а всього 25,7 кв.м. в житловому будинку по АДРЕСА_1 , що становить 6/5000 частини в праві спільної часткової власності. Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 6/5000 частини нежитлових приміщень, розташованих в житловому будинку по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 09 серпня 2019 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління майном комунальної власності міста.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 09 жовтня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надані докази в підтвердження правового статусу домоволодіння, а саме: в якій спільній власності він перебуває (спільній частковій чи спільній сумісній), а також не надано доказів досудового врегулювання спору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду обставина справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом не було встановлено факту наявності в неї права власності на 6/5000 частин нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , хоча нею надавалися копії договорів купівлі-продажу.

Вказує, що не відповідає дійсності висновок суду про те, що нею не було надано доказів щодо того, у якій власності перебуває вказане домоволодіння, так як підтвердження права спільної часткової власності нею було надано суду копії договорів купівлі-продажу, в яких чітко вказана її частка - 3/5000 і 3/5000, а всього 6/5000.

Вважає безпідставними посилання суду на невикористання нею досудового порядку виділу майна, оскільки з відзиву на позовну заяву та пояснень представника КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради вбачається, що вони заперечують проти такого виділу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Полтавської міської ради просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку ,що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Частина третя статті 3 ЦПК України встановлює, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК).

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина 13 статті 7 ЦПК).

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 06 вересня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори, реєстровий напис № 1-2297, позивач ОСОБА_1 придбала в Управління майном комунальної власності м. Полтава 3/5000 частини нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 12,3 м2, що належить Територіальній громаді м. Полтави на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням з питань житлово-комунального обслуговування населення від 11.03.2003 року № 210 та перебуває на балансі КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради.

06 листопада 2006 року право власності ОСОБА_1 на 3/5000 частини вищевказаного нежитлового приміщення було зареєстровано КП «Полтавське БТІ «Інвентаризатор» в книзі № 4, номер запису 525, а в грудні 2008 року виготовлено технічний паспортна вказані приміщення.

Згідно технічного паспорту нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 складаються з приміщень А-1V-коридор площею 9 кв.м та А-V туалет площею 2,5 кв.м., а всього 12,3 кв.м. Самочинні будови відсутні.

Згідно висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної та оціночно - будівельної експертизи № 24 від 25.05.2019 року нежитлове приміщення, що належать ОСОБА_1 має окремий вхід, необхідну сукупність приміщень, окремі джерела та лічильники отримання електроенергії та інших комунальних послуг, відповідає нормативно-технічним вимогам та складає окремий об`єкт нерухомого майна. Ринкова вартість вказаних нежитлових приміщень станом на 24.05.2019 року складає 110998 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не намагалася укласти договір з відповідачем та іншими співвласниками про виділ домоволодіння в одиницю, не надала суду жодного доказу в підтвердження того, що вони відмовляються укласти такий договір, а також не надала суду доказів того, що вона пропонувала відповідачеві та іншим співвласникам поділити спільне майно на самостійні об`єкти та надавала їм на узгодження необхідну технічну документацію щодо виділу чи поділу спільного майна.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно статтей 15, 16 ЦК України, частини 1 статті 4, частини 1 статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом .

Згідно частини 1 статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд .

Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної частково власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Співвласникам, як і кожному окремому власнику речі, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, що належить їм на праві спільної часткової власності.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох і більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися, розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

У відповідності до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Як вбачається із системного аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України, який дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності, із самостійним окремим виходом.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику частка, якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Згідно частини 1 статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 367 ЦК України передбачено право співвласників поділити в натурі між ними майно, що перебуває в спільній частковій власності. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з правилами статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 ЦК України.

Тобто, вказані норми передбачають можливість виділення співвласнику (співвласникам) частки із майна, що є як у спільній частковій власності, так і у спільній сумісній власності, за умови визначення правового статусу такого майна.

Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна передбачено: 2.4. Поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами. 2.5. При підготовці документів про поділ нерухомого майна БТІ проводять такі дії: уточнюється кількість основних будинків і допоміжних будівель, що входять до складу об`єкта нерухомого майна, виявляються і вносяться до матеріалів технічної інвентаризації поточні зміни в будинках, будівлях, спорудах; за відсутності нотаріально посвідченого договору чи рішення суду щодо порядку користування будинками, будівлями та спорудами беруться до уваги заяви всіх співвласників, підписи яких засвідчені нотаріально. 2.6. Після цього готується Висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна (додаток 1), який містить такі дані: а) кому належить об`єкт нерухомого майна; б) на підставі яких правовстановлюючих документів; в) повну технічну характеристику об`єкта нерухомого майна; г) фактичне користування будинками (приміщеннями), будівлями та спорудами між співвласниками; ґ) який документ підтверджує право власності (користування) земельною ділянкою; д) склад новоутворених об`єктів нерухомого майна і їх адреси; е) пропозиції щодо можливих розмірів земельних ділянок, що закріплюються за новими (виділеними) об`єктами з урахуванням обмежень (обтяжень) на використання земельних ділянок відповідно до затвердженої містобудівної документації та земельного законодавства (варіанти поділу додаються).

Тільки при наявності спору щодо поділу об`єктів нерухомого майна, спір вирішується у судовому порядку.

Таким чином, виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, не є правом, що самостійно реалізовується особою, яка бажає виділу, а має здійснюватися на підставі укладеного між усіма співвласниками договору.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивач не вжила заходів досудового врегулювання спору, між сторонами фактично відсутній спір про право цивільне, і пред`явлення позову фактично є спробою обійти установлений законом позасудовий порядок вирішення питання поділу об`єктів нерухомості.

Апеляційний суд також звертає увагу, що питання виділу майна у натурі із частки майна, що є у спільній частковій власності, носить договірний характер з метою врахування інтересів всіх співвласників майна, і його вирішення в судовому порядку допускається лише у виключних випадках, а саме у разі порушення, невизнання чи оспорення прав одного із співвласників іншими.

У відповідності до вимог статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, за вказаних обставин, відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача та вимог апеляційної скарги щодо скасування рішення суду і прийняття нового судового рішення про задоволення позовних вимог, оскільки позивач не довела порушення, невизнання чи оспорення її прав як співвласниці майна, іншими співвласниками та доказів перешкоджання сторонам виконати вимоги закону та добровільно укласти спільний договір про поділ майна.

ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: О.І. Обідіна

О.В. Прядкіна