АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2019 року

м. Чернівці

справа № 722/969/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Владичана А.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Конецька Д.Г.

позивач ОСОБА_1 міська рада

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга Сокирянської міської ради на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 2 жовтня 2019 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Телешман О.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В червні 2019 року Сокирянська міська рада звернулася до суду з позовом.

Позивач просив зобов`язати ОСОБА_2 повернути земельну ділянку площею 0,0322 га, кадастровий номер :01:003:0537, яка розташована по АДРЕСА_1 у комунальну власність Сокирянської міської ради.

Посилався на те, що земельна ділянка, яка передана відповідачу у власність рішенням Сокирянської міської ради від 22 лютого 2008 року № 35/20-08, відноситься до земель водного фонду, оскільки розташована в прибережній захисній смузі річки Сокиряни, а тому не може передаватися у власність громадянам.

Відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону.

ОСОБА_2 міг і повинен був знати про те, що спірна земельна ділянка перебуває в межах прибережної захисної смуги, а тому вибула з володіння міської ради з порушенням вимог закону, що ставить під сумнів добросовісність відповідача під час набуття ним даної земельної ділянки у власність.

Позивачу лише у вересні 2017 року стало відомо про те, що спірна земельна ділянка знаходиться у прибережній захисній зоні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 2 жовтня 2019 року в позові Сокирянської міської ради відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що на спірній земельній ділянці відповідача на даний час чи на момент передачі йому у власність спірної земельної ділянки протікали чи знаходилися поверхневі води, зокрема водний об`єкт річка.

Відповідач не міг і не повинен був знати, що земельна ділянка, яка йому передавалася у власність, може перебувати у межах прибережної захисної смуги.

Суд також дійшов висновку про те, що стаття 88 Водного кодексу України не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки на земельній ділянці відповідача відсутні поверхневі водні об`єкти.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Сокирянська міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що лінійна споруда - труба, через яку протікає річка Сокиряни, є гідротехнічною спорудою і земля, на якій вона знаходиться, відноситься до земель водного фонду.

Є безпідставними посилання суду в своєму рішенні на те, що сторони визнали ту обставину, що на поверхні спірної земельної ділянки відсутня річка та будь які водні об`єкти, оскільки представники позивача навпаки стверджували про наявність на земельній ділянці відповідача річки, яка протікає через трубу.

Надання у приватну власність земельних ділянок комунальної власності, які знаходяться у прибережній захисній смузі, суперечить статті 83 ЗК України.

Помилковим є висновок суду про те, що відповідач ОСОБА_2 правомірно та добросовісно набув право власності на спірну земельну ділянку.

Лист Новодністровського регіонального управління водних ресурсів та експлуатації Дністровських водосховищ від 19 вересня 2017 року № 193 та акт обстеження прибережної смуги річки Сокирянка від 14 травня 2019 року є належними та допустимими доказами, які підтверджують факт знаходження спірної земельної ділянки у прибережній захисній смузі цієї річки.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону, а тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги.

Необґрунтованим є також висновок суду про те, що відповідач не може бути позбавлений права власності на спірну земельну ділянку без компенсації йому її вартості чи іншого виду належного відшкодування.

Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області залишити без змін.

Вказує, що він володіє земельною ділянкою, яка розташована по АДРЕСА_1 на законних підставах.

Сокирянською міською радою не було видано жодних обмежень щодо користування вказаною земельною ділянкою.

Твердження позивача, що на спірній земельній ділянці є річка, яка нібито протікає через трубу, є припущенням, адже видимі ознаки того, що саме на цій земельній ділянці прокладена бетонно-азбестова труба, відсутні.

Позивач не надав проект чи іншу технічну документацію про виконання робіт щодо облаштуванню русла річки Сокиряни під землею.

Законодавство не передбачає розмірів меж захисної смуги для гідротехнічних споруд.

Акт Сокирянської міської ради від 14 травня 2019 року не є допустимим доказом у зв`язку з тим, що обстеження будинковолодіння АДРЕСА_2 проводилось комісією міської ради у незаконних спосіб.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Рішенням двадцятої сесії п`ятого скликання Сокирянської міської ради від 22 лютого 2008 року № 35/20-08 на підставі відповідної заяви ОСОБА_2 та матеріалів інвентаризації земельної ділянки, поданих приватним науково виробничим підприємством «Геоцентр», відповідачу ОСОБА_2 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель житлової та громадської забудови та земельну ділянку площею 0,0322 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1 (а.с.13 т.1).

На підставі вищевказаного рішення 28 березня 2008 року приватним науково виробничим підприємством «Геоцентр» була розроблена технічна документація зі складання державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 (а.с.5-32 т.1).

З протоколу погодження зовнішніх меж землекористування в натурі від 11 лютого 2008 року, наявного в даній технічній документації вбачається, що межі спірної ділянки погоджені з усіма суміжними землекористувачами, якими є фізичні особи. Даний протокол підписаний міським головою Равликом В.С., представником міськради та відповідачем ОСОБА_2 (а.с. 99 т.1)

З висновку про права третіх осіб на земельну ділянку, обмеження в її використанні земельних часток(паїв) на місцевості від 25 березня 2008 року №209 вбачається, що обмеження у використанні земельної ділянки площею 0,0322 га відсутні (а.с.20 т.1).

У висновку відділу містобудування та архітектури Сокирянської районної державної адміністрації Чернівецької області від 4 березня 2008 року №127 про наявні обмеження на використання земельної ділянки зазначено, що земельні ділянки по АДРЕСА_1 слід використовувати згідно генплану населеного пункту (а.с.22 т.1).

З кадастрового плану земельної ділянки площею 0,0322 га та з державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 104018 вбачається, що дана земельна ділянка межує з землекористувачами фізичними особами, з якими погоджувалися межі даної земельної ділянки(а.с.24 т.1).

На підставі рішення Сокирянської міської ради від 22 лютого 2008 року № 35/20-08 31 липня 2008 року відповідачу видано державний акт серії ЯД № 104017 на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:003:0536, та державний акт серії ЯД №104018 на право власності на земельну ділянку площею 0,0322 га, кадастровий номер :01:003:0537 (а.с. 32-33 т.1).

З державного акту серії ЯД №104018 на право власності на земельну ділянку площею 0,0322 га, кадастровий номер :01:003:0537 вбачається, що вказана земельна ділянка визначена в натурі за такими розмірами: від точки А до точки Б 15,98м, від точки Б до точки В 20,08м, від точки В до точки Г 16,21м, від точки Г до точки А 20,05м (а.с.33 т.1).

19 вересня 2019 року Сокирянська міська рада отримала лист Новодністровського регіонального управління водних ресурсів та експлуатації Дністровських водосховищ № 193, в якому зазначено, що на підставі співставлення з публічною кадастровою картою вказане управління підтверджує факт перебування у власності громадянина ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0537, що виділена неправомірно, так як частина її знаходиться на землях водного фонду, а саме охоплює частково русло лівої притоки річки ОСОБА_1 на відстані 1 км від місця її впадіння в основну річку в межах міста Сокиряни (а.с.35 т.1).

До даного листа додано копію титульного листа «Паспорту річки Сокиряни» від 1995 року, копія грунтово меліоративної карти з «Паспорту річки..» та скріншот карти «Гугл» з позначеннями та вимірами в межах міста Сокиряни (а.с.36-38 т.1).

Актом обстеження прибережної смуги річки Сокирянки біля земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером :01:003:0537 від 14 травня 2019 року, яке було здійснене комісією Сокирянської міської ради, було встановлено, що вказана земельна ділянка знаходиться в охоронній зоні річки Сокирянка.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу Сокирянської міської ради слід задовольнити з наступних підстав.

Згідно зі статтями 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Згідно частини 1 статті 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Відповідно до статті 84 ЗК України (тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до частин 2, 3 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення, землі рекреаційного призначення, землі водного фонду. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно статті 1 ВК України води поверхневі - води різних водних об`єктів, що знаходяться на земній поверхні.

Згідно з положенням частини 1 статті 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд.

Частина 2 статті 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що до водного фонду України належать:

1) поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти;

2) підземні води та джерела;

3) внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Вищевказаним нормам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Зокрема, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, зробив помилковий висновок про те, що на земельній ділянці кадастровий номер :01:003:0537, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , відсутня річка або інші водні об`єкти. Вказана земельна ділянка не знаходиться в прибережних захисних смугах, оскільки такі смуги не були визначені на підставі проекту землеустрою відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року, №486.

Висновком експерта № 19112 від 16 грудня 2019 року, наданим позивачем в суді апеляційної інстанції, встановлено, що належна ОСОБА_2 на праві власності земельна ділянка площею 0,0322 га, кадастровий номер :01:003:0537, розташована по АДРЕСА_1 в місці прокладеної труби орієнтовним діаметром один метр, по якій протікають води річки Сокирянка, яка є притокою річки Сокиряни.

Відповідно до частини 1 статті 79 ВК України залежно від водозбірної площі басейну річки поділяються на великі, середні та малі.

До великих належать річки, які розташовані у кількох географічних зонах і мають площу водозбору понад 50 тис. квадратних кілометрів.

До середніх належать річки, які мають площу водозбору від 2 до 50 тис. квадратних кілометрів.

До малих належать річки з площею водозбору до 2 тис. квадратних кілометрів.

Для визначення масивів поверхневих та підземних вод річки України поділяються за типами згідно з методикою визначення масивів поверхневих та підземних вод.

Визначена у цій статті класифікація річок України не застосовується для визначення масивів поверхневих та підземних вод.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 80 ВК України з метою охорони водності малих річок забороняється випрямляти русла річок та поглиблювати їх дно нижче природного рівня або перекривати їх без улаштування водостоків, перепусків чи акведуків.

Із листа Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Сірет Державного агентства водних ресурсів України № 10А/2019 від 15 жовтня 2019 року вбачається, що річка Сокиряни за класифікацією належить до малих річок, що також підтверджується копією паспорту, виданим Чернівецькою філією інституту «Укрводпроєкт» у 1995 році (а.с. 120-121 т.1).

Отже, апеляційним судом встановлено, що річка Сокирянка, яка є притокою річки Сокиряни, належить до малих річок.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

- для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів;

- для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів;

- для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.

Крім того, за положеннями частини 4 статті 88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, і затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50, 54 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (статтею 60 ЗК України, статтею 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц.

Зведення на річці Сокирянка гідротехнічної споруди у вигляді трубопроводу, який знаходиться на спірній земельній ділянці не змінює статусу вказаної річнки як водного об`єкта.

Вказана обставина спростовує висновок суду першої інстанції про відсутність на спірній земельній ділянці річки або іншого водного об`єкта.

У висновку земельно-технічного дослідження № 19112 від 16 грудня 2019 року експерт дійшов висновку про те, що земельна ділянка площею 0,0322 га, кадастровий номер :01:003:0537, розташована по АДРЕСА_1 повністю знаходиться у прибережній зоні річки Сокирянка, яка є притокою річки Сокиряни.

Зазначена обставина підтверджується також наявним у вищевказаному експертному дослідженні ситуаційним планом спірної земельної ділянки.

Із вказаного ситуаційного плану та плану меж спірної земельної ділянки, який міститься в державному акті на право власності серії ЯД № 104017, виданому ОСОБА_2 31 липня 2008 року, вбачається, що вказана земельна ділянка, як з лівого так і з правого берегів річки Сокирянка, повністю знаходиться в межах прибережної захисної смуги, встановленої Державними будівельними нормами 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затвердженими наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44, згідно яких мінімальна ширина прибережної захисної смуги в межах наседеного пункту повинна складати не менше 20 м від урізу води.

Вказаний висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц.

Ухвалюючи рішення у справі суд зробив помилковий висновок про те, що відповідач ОСОБА_2 правомірно та добросовісно набув право власності на земельну ділянку площею 0,0322 га, кадастровий номер :01:003:0537.

Проаналізувавши встановлені обставини справи, та надавши їм належну правову оцінку, апеляційний суд, з урахуванням зазначених вище положень законодавства, дійшов висновку про те, що на час передачі землі у власність ОСОБА_2 та видачі йому державного акта на право власності, спірна земельна ділянка обліковувалась як землі водного фонду та є прибережною захисною смугою, а тому її передача Сокирянською міською радою у приватну власність відповідача для ведення особистого селянського господарства відбулася з порушенням діючого законодавства.

В результаті прийняття Сокирянською міською радою рішення від 22 лютого 2008 року № 35/20-08 про передачу ОСОБА_2 у власність спірної земельної ділянки, видачі йому державного акта на право власності на вказану земельну ділянку, реєстрації за відповідачем земельної ділянки, ОСОБА_2 не набув право власності на земельну ділянку площею 0,0322 га, кадастровий номер :01:003:0537, яка розташована по АДРЕСА_1 , а територіальна громада міста Сокиряни не втратила право власності на вказану земельну ділянку.

Відповідно до частини 1 статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Відповідно до статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

Відповідно до частини 4 статті 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини 2 статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина 2 статті 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина 4 статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60, 62 ЗК України та статтями 1, 88, 90 ВК України.

Згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, і затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховинй Суд виклав у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц та від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції зробив неправильний висновок про те, що в разі задоволення позову буде мати місце втручення у мирне володіння відповідачем майном, яке гарантоване статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України`від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, за якими слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар. Одним із елементів дотримання принципу пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

У справі, яка переглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не встановлено невідповідності заходу втручання держави в право власності заявника критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на наведене, положення частини 1 статті 83, частини 1 статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

У спорах стосовно прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, недопущенні погіршення екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина 3 статті 13, частина 7 статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18) та у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 483/1015/16-ц.

Відповідач не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить добросовісність відповідача під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не знав та не міг знати про те, що спірна земельна ділянка відчужується поза межами повноважень органу місцевого самоврядування, посилаючись при цьому на те, що із державного акта та Технічної документації зі складання державних актів на право власності на земельні ділянки вбачається, що земельна ділянка відповідача межує і дані межі погоджені по всьому периметру земельної ділянки з фізичними особами, що свідчить про те, що серед землекористувачів спірної земельної ділянки не було Сокирянської міської ради чи Новодністровського регіонального управління водних ресурсів та експлуатації Дістровських водосховищ.

За обставин цієї справи встановлення справедливого балансу між суспільним і приватним інтересом передбачає оцінку не лише поведінки органу місцевого самоврядування, але й дій і бездіяльності зацікавлених у набутті у приватну власність спірної земельної ділянки ОСОБА_2 .

На думку апеляційного суду, в силу об`єктивних, видимих природних властивостей спірної земельної ділянки, розташованої в межах встановленої законом 20-тиметрової прибережної захисної смуги, ОСОБА_2 не міг не знати про фактичне місцезнаходження цієї ділянки. Проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом земельного та водоохоронного законодавства і за необхідності отримавши правову допомогу перед набуттям у власність цієї ділянки, відповідач міг і повинен був знати про те, що зазначена ділянка належить до земель водного фонду .

На час прийняття рішення щодо ОСОБА_2 , діяли, зокрема, такі акти:

1) ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджені наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44.

2) ВК України та ЗК України, які: визначали чіткі обмеження на передання у приватну власність земельної ділянки із земель водного фонду; передбачали встановлення умежах існуючих населених пунктів прибережної захисної смуги з урахуванням містобудівної документації та конкретних умов, що склалися; виключали можливість виникнення приватного власника земельних ділянок, зайнятих прибережною захисною смугою; обмежували господарську діяльність на цих природоохоронних територіях. Крім того, ЗК України забороняв на земельних ділянках зелених насаджень міст будь-яку діяльність, що може перешкодити використанню цих ділянок за призначенням;

Всі ці акти були доступними, чіткими та передбачуваними. Тому немає підстав вважати, що як перед безоплатним отриманням спірної земельної ділянки ОСОБА_2 існували перешкоди самостійно чи з допомогою фахівця у галузі права ознайомитися із зазначеними актами та зробити висновки щодо режиму спірної земельної ділянки.

З огляду на вказане відповідач не міг не знати про те, де саме розміщена спірна земельна ділянка, і якими є її межі на місцевості на час відведення ОСОБА_2 спірної земельної ділянки у приватну власність. Тому немає жодних підстав вважати, що відповідач не міг співвіднести чіткі законодавчі заборони з конкретним об`єктом на місцевості.

Щодо належної компенсації за втручання у право власності, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Суд першої інстанцї у вказаній справі не мав жодних об`єктивних даних, які би могли дозволити оцінити розмір шкоди, заподіяної Бузилі Р.О. (див. mutatis mutandis § 77 рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України»). Тому як майновий тягар, так і тягар розчарування у результаті задоволення позовних вимог і повернення спірної земельної ділянки власникові, може бути належно компенсований ОСОБА_2 в іншому судовому процесі.

За змістом статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю цих органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом (частина 1 статті 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини 1 та 3 статті 22 ЦК України).

Отже, ОСОБА_2 має можливість заявити до Сокирянської міської ради позов про відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна йому внаслідок прийняття неправомірного оскарженого рішення про передання у приватну власність спірної земельної ділянки, а також внаслідок подальшого повернення цієї ділянки власникові.

Щодо належного способу захисту права власності на земельну ділянку водного фонду, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 червня 2019 року Сокирянська міська рада звернулася до суду з позовом, в якому просила витребувати у ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0322 га, кадастровий номер :01:003:0537, яка розташована по АДРЕСА_1 у комунальну власність Сокирянської міської ради та зобов`язати відповідача повернути вказану земельну ділянку у комунальну власність Сокирянської міської ради.

5 серпня 2019 року позивач подав до суду першої інстанції уточнену позовну заяву в новій редакції, в якій просив просив зобов`язати ОСОБА_2 повернути спірну земельну ділянку у комунальну власність Сокирянської міської ради, посилаючись при цьому, що вказана ділянка підлягає витребуванню з володіння відповідача на підставі положень статті 388 ЦК України.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц.

Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, а також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Отже, позивач, встановивши факт належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, що перебувають у комунальній власності Сокирянської міської ради, мав підстави заявити вимоги про повернення спірної земельної ділянки, хоча помилково застосував для задоволення такої вимоги приписи статей 387 і 388 ЦК України, а не статті 391 цього кодексу та частини 2 статті 52 ЗК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц звернула увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia(«суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

У цій справі помилкова з огляду на її обставини юридична кваліфікація позивачем позовної вимоги про повернення спірної земельної ділянки водного фонду як вимоги, до якої слід застосувати приписи статей 330, 387 і 388 ЦК України, не може бути підставою для відмови в позові.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини 1, пунктів 1, 2 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із проведенням експертизи .

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі, у зв`язку з чим відповідно до правил статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат слід змінити.

З платіжного доручення від 06 червня 2019 року №163 вбачається, що Сокирянська міська рада за подання до суду позовної заяви про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійним державного акта на право власності та повернення земельної ділянки у комунальну власність, тобто двох вимог немайнового характеру та однієї вимоги майнового характеру, сплатила судовий збір в розмірі 5 763 гривні.

Ухвалою Кельменецького районного суду Чернівецької області від 2 жовтня 2019 року прийнято відмову позивача Сокирянської міської ради від позову в частині визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійним державного акта на право власності та закрито провадження в цій частині.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Отже, з ОСОБА_2 на користь Чернівецької міської ради слід стягнути 1921 гривню судового збору, сплаченого ним в частині позовних вимог про повернення земельної ділянки у комунальну власність.

Окрім того, з платіжного доручення від 21 жовтня 2019 року №317 вбачається, що Сокирянська міська рада за подання до суду апеляційної скарги сплатила судовий збір в розмірі 2 881 гривня 50 копійок.

Отже, загальна сума судового збору, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь Сокирянської міської ради, становить 4 802 гривні 50 копійок (2 881,50+1921=4 802,50).

Щодо витрат на правничу допомогу та витрат, понесених позивачем у зв`язку із проведенням експертизи, апеляційний суд вважає за необхідне значити наступне.

Відповідно до частини 6 статті 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно положень частин 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Надання адвокатами Адвокатського обєднання «Поляк і партнери» позивачу адвокатських послуг в суді апеляційної інстанції при розгляді даної справи підтверджується договором про надання юридичної (правничої) допомоги № 114/19 від 30 травня 2019 року та звітом (актом) про надані послуги від 20 грудня 2019 року.

Як вбачається із вищевказаного звіту (акту) від 20 грудня 2019 року, загальна кількість витраченого адвокатом часу на надання правової допомоги Сокирянській міській раді в суді апеляційної інстанції становила: підготовка апеляційної скарги - 5 год.; підготовка та участь в судових засіданнях - 1год. Загальна вартість за надання вказаних послуг становила 10 015 гривень.

Також позивачем надано платіжне доручення № 6 від 20 грудня 2019 року, з якого вбачається, що ним за проведення експертизи було сплачено 17 425 гривень.

Виходячи з наведеного, з ОСОБА_2 на користь Сокирянської міської ради слід стягнути 27 440 гривень (10 015 +17 425=27 440) в рахунок відшкодування судових витрат, понесених позивачем на правову допомогу та проведення експертизи.

Отже, загальна сума судових витрат, з урахуванням понесених позивачем витрат на оплату судового збору за подання позовної заяви в частині позовних вимог про повернення земельної ділянки у комунальну власність та апеляційної скарги, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь Сокирянської міської ради становить 32 242 гривні 50 копійок (27 440 + 1921+2881,50=32 242,50).

Керуючись статтями 368,374,376,381,382 ЦПКУкраїни, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сокирянської міської ради задовольнити.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 2 жовтня 2019 року скасувати.

Позов Сокирянської міської ради до ОСОБА_2 про повернення земельної ділянки у комунальну власність задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 повернути у комунальну власність Сокирянської міської ради земельну ділянку площею 0,0322 га, кадастровий номер :01:003:0537, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Сокирянської міської ради 32 242 (тридцять дві тисячі двісті сорок дві) гривні 50 копійок в рахунок відшкодування судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24 грудня 2019 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: А.І. Владичан

Н.Ю. Половінкіна