Справа № 306/1483/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 грудня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Чучки Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Свалявського районного суду від 19 березня 2019 року (у складі судді Ганчак Л.Ф.) за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» і приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Надії Михайлівни, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у липні 2018 р.

Просив скасувати рішення приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 32994958 від 17 грудня 2016 р. про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 18105506.

На обґрунтування позовних вимог указав, що 17 липня 2007 р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і позивачем було укладено договір іпотеки на забезпечення виконань зобов`язань за кредитним договором №MKSWG100000044 від 17 липня 2007 р. Іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, яказнаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,7 кв.м.

На підставі рішення приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Н.М. від 17 грудня 2016 р. за ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі Банк) зареєстровано право власності на предмет іпотеки.

Вважає, що дії приватного нотаріуса вчинено з порушенням закону, а саме: нотаріусом порушено строки вчинення дії, повідомлення про вчинення нотаріальної дії надіслано за тиждень до її вчинення (чинним законодавством передбачено за 30 днів).

Квартира, передана в іпотеку на забезпечення кредиту, наданого в іноземній валюті, крім того менша як 140 кв. м, є постійним і єдиним місцем проживання позивача та його родини, а відтак реєстрація за Банком права власності на предмет іпотеки суперечить положенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішенням Свалявського районного суду від 09 лютого 2010 р. звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу останнього Банком із укладенням від імені останнього договору купівлі-продажу будь-яким способом, з іншою особою-покупцем, із отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також із надання Банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Відтак, указаним судовим рішенням встановлений порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу з прилюдних торгів, яке не скасоване, тому підлягає виконанню.

Рішенням Свалявського районного суду від 19 березня 2018 р. позов задоволено: рішення приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №32994958 від 17.12.2016р., про реєстрацію за Банком права власності на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 18105506, скасовано.

Стягнуто з Банку та приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Н.М. на користь позивача солідарно судовий збір у розмірі 704,80грн.

Банк просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Доводить про порушення норм процесуального та матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-обраний Банком позасудовий спосіб задоволення вимог ґрунтується на добровільній згоді позивача, яка виражена шляхом підписання договору іпотеки, що містить таке застереження;

-Банком був наданий державному реєстратору перелік документів, необхідних для прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки;

-у спірних правовідносинах відбулося договірне погашення заборгованості за кредитним договором шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, відтак відсутнє примусове стягнення і нормиЗакону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не порушені;

-позивачем не надано доказів на підтвердження повної сплати заборгованості за кредитним договором і відсутності невиконаних зобов`язань перед Банком.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції і безпідставності доводів апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції скасуванню із відмовою у задоволенні позовних вимог, із таких мотивів.

Суд виходив із обґрунтованості вимог позову.

При цьому встановив, що 17.07.2007р. між Банком і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки. У рахунок забезпечення зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 передав в іпотеку Банку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_2 . (а.с.7,8).

У зв`язку з наявністю заборгованості перед Банком 17.12.2016 р. приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойкою Н.М. зареєстровано за Банком право власності на квартиру (предмет іпотеки) у рахунок погашення заборгованості (а.с.9).

При цьому був порушений порядок вчинення дії, що підтверджується наявними у справі доказами, наданими приватним нотаріусом (а.с.121,122). Доказів отримання ОСОБА_1 вимоги про усунення порушень основного зобов`язання та повідомлення про прийняте рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачами суду не надано.

Окрім цього, судом надано оцінку наявним у справі доказам про наявність спору з 2010 р. між Банком і ОСОБА_1 щодо розміру кредитної заборгованості

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (надалі Закон) іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону).

За приписами частини першої статті 35 Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у неменш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Приписами статті 36 Закону (у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом із тим відповідно до пункту 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (надалі Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Відповідно до п.22 договору іпотеки від 17.07.2007 р. звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п.18.8.1., 18.8.2 договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що містяться в цьому договорі.

Згідно з п.29 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки, за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у досудовому порядку шляхом переходу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця.

Відтак для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання необхідно надіслати іпотекодавцю письмову вимогу про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

Із матеріалів справи вбачається, що Банк надсилав позивачеві вимогу про усунення порушення основного зобов`язання від 02.05.2014 р. № б/н (а.с.122), однак доказів надсилання і отримання такої вимоги матеріали справи не містять.

Також у матеріалах справи наявне повідомлення від 01.12.2016 р. №б/н про прийняття Банком рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, проте це повідомлення не містить адресата і в матеріалах справи немає доказів надсилання й отримання цього повідомлення позивачем (а.с.121).

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Як видно з матеріалів справи, Банк надіслав іпотекодавцю повідомлення про прийняття рішення щодо звернення стягнення на іпотечне майно 01.12.2016 р., рішення про реєстрацію права власності за Банком було прийняте 17.12.2016 р., тобто в цьому випадку не було дотримано вимог ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку».

07 червня 2014 р. набрав чинності Закон № 1304-VII, підпуктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно з статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно з статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону).

Отже, Закон прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірна квартира є місцем постійного проживання позивача, вона передана в іпотеку Банку на забезпечення виконання умов кредитного договору, наданого позивачеві в іноземній валюті, її площа не перевищує 140 кв.м, відтак не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності Банком, як забезпечення виконання позивачем умов кредитного договору від 17 липня 2007 р. №MKSWG100000044, укладеного в іноземній валюті.

Колегія суддів констатує, що по суті спірних правовідносин суд ухвалив законне та справедливе рішення, однак Великою Палатою Верховного Суду від 20 листопада 2019 р. (справа № 802/1340/18-а) було висловлено правову позицію про те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відтак, позивачем було обрано невірний спосіб захисту своїх прав, які не здатні в повній мірі відновити порушені та оспорювані права позивача.

Згідно з положеннями ст. 263 ч.1, 2, 5 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає указаним вимогам.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до ст. 376 ч.1 п.1, п.4 ЦПК України оскаржене рішення суду належить скасувати, а в задоволенні позову відмовити через неправильно обраний спосіб захисту порушеного права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1, п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

2. Рішення Свалявського районного суду від 19 березня 2019 року скасувати.

3. У позові ОСОБА_1 відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 1057,20 грн. у відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

6. Повне судове рішення складено 28 грудня 2019 р.

Судді: