Постанова

Іменем України

11 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 734/2703/16-ц

провадження № 61-12714св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю.В. (суддя-доповідач), ГулькаБ. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державне підприємство по розповсюдженню періодичних видань «Преса»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року у складі судді Малинникова О. Ф. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 23 січня 2018 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепи О. В., Іванченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства по розповсюдженню періодичних видань «Преса» (далі - ДПРПВ «Преса») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 29 серпня 2002 року вона перебувала у трудових відносинах з ДПРПВ «Преса» та обіймала посаду сортувальника поштових відправлень і виробів друку цеху експедирування преси № 1.

27 квітня 2016 року директором ДПРПВ «Преса» видано наказ № 29 «Про скорочення чисельності в цеху експедирування преси», яким зобов'язано начальника відділу організації праці та заробітної плати привести штатну чисельність працівників цеху експедирування преси № 1 до фактичних обсягів навантаження, характеру та змісту роботи на робочих місцях, шляхом скорочення: посади диспетчера поштового зв'язку; посади інструктора з експлуатаційних, виробничо-технічних та організаційних питань поштового зв'язку; 12 штатних одиниць сортувальників поштових відправлень і виробів друку та операторів поштового зв'язку денних змін; 17 штатних одиниць сортувальників поштових відправлень і виробів друку та операторів поштового зв'язку нічних змін. З врахуванням вимог статті 42 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) зобов'язано скласти списки працівників, які підлягають звільненню через скорочення штату, створивши для цього відповідну комісію.

На засіданні комісії, яке відбулось 04 травня 2016 року, розглядалося питання про скорочення чисельності працівників в цеху експедирування та було визначено працівників, які підлягали вивільненню, до яких також входила ОСОБА_4

10 травня 2016 року директором підприємства видано наказ № 03-23 «Про скорочення чисельності в цеху експедирування преси», згідно з яким відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України вирішено розірвати трудовий договір з 14 липня 2016 року з працівниками підприємства серед яких зазначено сортувальника поштових відправлень і виробів друку № 1 ОСОБА_4

Згідно із наказом директора ДПРПВ «Преса» від 07 липня 2016 року № 03-45 з ОСОБА_4 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України прийнято рішення розірвати трудовий договір з 01 серпня 2016 року.

На підставі наказу директора ДПРПВ «Преса» від 01 серпня 2016 року № 80-к трудовий договір з сортувальником поштових відправлень і виробів друку ОСОБА_4 розірвано згідно із пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України з 03 серпня 2016 року.

Позивач вважає своє чергове вивільнення незаконним, оскільки відповідно до пунктів 2, 3, 7 частини другої статті 42 КЗпП України вона має переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. А тому просила скасувати зазначені вище накази ДПРПВ «Преса» та рішення комісії щодо розгляду питання про скорочення чисельності працівників в цеху експедирування преси № 1; поновити її на посаді сортувальника поштових відправлень і виробів друку № 1 ДПРПВ «Преса» та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року ОСОБА_4 відмовлено у позові.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, які супроводжувались скороченням чисельності штату працівників. Про майбутнє вивільнення позивач у встановленому законом порядку була повідомлена за два місяці. Відповідач при звільненні ОСОБА_4 не порушив вимоги трудового законодавства України. Крім того, позивач не довела, що має переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, передбачене пунктами 2, 3, 7 частини другої статті 42 КЗпП України. Так, позивач при вивільненні не повідомляла відповідача, що вона є особою, в сім'ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком. Доказів, які б підтверджували ці обставини, також не було надано до суду. Позивач у період 2015-2016 років часто була тимчасово непрацездатною, рівень продуктивності її праці був завжди низьким. Доводи позивача про те, що вона має переважне право на залишення на роботі у зв'язку із тим, що отримала на цьому підприємстві професійне захворювання, суд визнав необґрунтованими, оскільки вони спростовувалися наявними в матеріалах справи доказами.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 23 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі судового рішення. Так, доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що відповідач не виплатив їй заборгованість по заробітній платі відповідно до рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2016 року, у зв'язку із чим вона підлягає поновленню на посаді сортувальника поштових відправлень і виробів друку цеху експедирування преси № 1, суд не прийняв до уваги та оцінив критично. Укладений між позивачем та директором підприємства договір № 02/16 про повну індивідуальну відповідальність не є підставою, передбаченою статтею 42 КЗпП України, яка надає позивачу переважне право на залишення на роботі. Доводи позивача про те, що вона має професійне захворювання, пов'язане з її роботою на цьому підприємстві, суд також визнав безпідставними, оскільки в матеріалах справи міститься медичний висновок про те, що захворювання ОСОБА_4 не відноситься до категорії професійних.

У березні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час розгляду справи не було витребувано та досліджено штатний розпис ДПРПВ «Преса» за 2016 рік, тобто після скорочення працівників. Проте для з'ясування того, чи відбулось таке скорочення чисельності працівників, необхідно порівняти попередній та новий штатний розпис. Суд першої інстанції належним чином не дослідив наявний у матеріалах справи медичний висновок щодо професійного захворювання позивача та не зробив з цього приводу відповідних правових висновків. Суд апеляційної інстанції зазначені недоліки не усунув та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду м. Києва.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у квітні 2018 року до Верховного Суду, відповідач просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін. Зазначав, що звільнення позивача відбулось з дотримання норм трудового законодавства України. Оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства та скасуванню не підлягають.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 29 серпня 2002 року ОСОБА_4 обіймала посаду сортувальника поштових відправлень і виробів друку цеху експедирування преси № 1 ДПРПВ «Преса».

27 квітня 2016 року директором ДПРПВ «Преса» видано наказ № 29 «Про скорочення чисельності в цеху експедирування преси» та зобов'язано начальника відділу організації праці та заробітної плати привести штатну чисельність працівників цеху експедирування преси № 1 до фактичних обсягів навантаження, характеру та змісту роботи на робочих місцях, шляхом скорочення: посади диспетчера поштового зв'язку; посади інструктора з експлуатаційних, виробничо-технічних та організаційних питань поштового зв'язку; 12 штатних одиниць сортувальників поштових відправлень і виробів друку та операторів поштового зв'язку денних змін; 17 штатних одиниць сортувальників поштових відправлень і виробів друку та операторів поштового зв'язку нічних змін. З врахуванням вимог статті 42 КЗпП України зобов'язано скласти списки працівників, які підлягають звільненню через скорочення штату, створивши для цього відповідну комісію.

На засіданні комісії щодо розгляду питання про скорочення чисельності працівників в цеху експедирування, що відбулось 04 травня 2016 року, було визначено працівників, які підлягали вивільненню, серед яких також зазначено ОСОБА_4

10 травня 2016 року директором підприємства видано наказ № 03-23 «Про скорочення чисельності в цеху експедирування преси», згідно з яким відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України вирішено розірвати трудовий договір з 14 липня 2016 року з працівниками підприємства, серед яких зазначено сортувальника поштових відправлень і виробів друку ОСОБА_4

Згідно із наказом директора ДПРПВ «Преса» від 07 липня 2016 року № 03-45 прийнято рішення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України розірвати трудовий договір з ОСОБА_4 з 01 серпня 2016 року.

На підставі наказу директора ДПРПВ «Преса» від 01 серпня 2016 року № 80-к трудовий договір з сортувальником поштових відправлень і виробів друку ОСОБА_4 розірвано згідно із пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України з 03 серпня 2016 року.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно із пунктом третім статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Згідно із частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Так на виконання зазначених вище норм трудового законодавства України відповідач 10 травня 2016 року направив позивачу повідомлення, у якому попередив ОСОБА_4 про майбутнє розірвання з нею трудового договору на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, з яким вона ознайомилася 30 травня 2016 року, поставивши свій підпис.

Згідно із повідомленням від 20 травня 2016 року ОСОБА_4 було запропоновано продовжити роботу на підприємстві на єдиній вакантній посаді прибиральника службових приміщень з посадовим окладом 2 015 грн. ОСОБА_4 відмовилася від продовження роботи на підприємстві, про що 30 травня 2016 року поставила свій підпис у повідомленні.

15 червня 2016 року ОСОБА_4, поставивши свій підпис на повідомленні, також відмовилася від продовження роботи на підприємстві на посаді оператора поштового зв'язку 1 класу дільниці виготовлення супровідної документації з посадовим окладом 2 610 грн

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у відповідача у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці мало місце скорочення чисельності працівників, у тому числі штатних одиниць посади «сортувальник поштових відправлень і виробів друку та операторів поштового зв'язку», тобто посади, яку обіймала ОСОБА_4, і відповідач в установленому законом порядку за два місяці попередив позивача про наступне вивільнення та запропонував їй вакантні посади, на які вона могла претендувати, однак позивач відмовилася від продовження роботи на підприємстві. На підставі викладеного суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що позивача вивільнено з дотриманням вимог трудового законодавства України.

Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій не витребувано у відповідача штатного розпису після проведення скорочення чисельності працівників, що позбавило можливості встановити, чи дійсно відбулось таке скорочення, фактично є необґрунтованими. Факт зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності працівників у відповідача, перевірений і встановлений судами попередніх інстанцій на підставі достатньої кількості наявних в матеріалах справи доказів.

Суди при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов'язані лише перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення чисельності працівників), але вони не наділені повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно із частиною першою статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Пунктами 2, 3, 7 частини другої статті 42 КЗпП України передбачено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання.

Позивачем не надано доказів того, що вона є особою, в сім'ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком.

Судами також встановлено, що протягом 2015-2016 років позивач 82 дні була тимчасово непрацездатною та 101 день перебувала у відпустці. Продуктивність праці позивача була дуже низькою порівняно з іншими працівниками.

Медичний висновок Центральної лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 29 вересня 2015 року № 33/765 було досліджено судами першої та апеляційної інстанції і йому надано відповідну правову оцінку, а тому доводи касаційної скарги про неправильне тлумачення викладених у ньому обставин не заслуговують на увагу та зводяться до незгоди позивача із викладеною у ньому інформацією про відсутність у неї професійного захворювання.

Ураховуючи викладене, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що суди попередніх судових інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, висновків судів не спростовують. При вирішенні даної справи судами правильно визначено характер спірних правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано їм належну правову оцінку.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення суду ухвалені відповідно до норм матеріального та процесуального права, доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками, викладеними судами попередніх інстанцій у цих судових рішеннях.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 23 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник