Дата документу 24.12.2019 Справа № 334/32/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 334/32/19 Головуючий у 1 інстанції Козлова Н.Ю.
Провадження №22ц/807/3564/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» в особі ліквідатора Кандаурової Анни Павлівни на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ЗОКС «Довіра», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 17 квітня 2007 року між ОСОБА_2 та ЗОКС «Довіра» було укладено кредитний договір № 9073, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав у тимчасове користування кредит у розмірі 140000 грн. строком до 17 квітня 2012 року під 24% річних.

Одночасно з укладенням кредитного договору був укладений Договір поруки № 9073 з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 2-139/09 від 13.04.2009 року, було стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ЗОКС «Довіра» заборгованість за кредитним договором у сумі 236000,00 грн.

На підставі вказаного рішення суду, були видані виконавчі листи, які знаходилися на виконанні у Дніпровському ВДВС м. Запоріжжя, а потім листи були повернуті стягувачу.

Згідно листа Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя за вих. № 59608 від 06.11.2018 року, на виконанні перебуває лише виконавче провадження АСВП 32780822 щодо виконання виконавчого листа № 0814/2542/2012 від 14.05.2012 року Ленінського районного суду м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_2 на користь ЗОКС «Довіра» суми боргу у розмірі 237730 грн., яке було відновлено 21.03.2018 року. Станом на листопад 2018 року стягувачем ЗОКС «Довіра» оригінал відповідного виконавчого листа до Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя не пред`явлений.

Відносно ОСОБА_1 виконавче провадження було завершено, а виконавчий лист не пред`являвся до виконання понад З роки. ЗОКС «Довіра», як позивач за первісним позовом, не надав до суду жодного доказу на підтвердження того, що ним пред`явлено до примусового виконання виконавчі листи та в загалі, що вони знаходяться на виконанні у Дніпровському ВДВС м. Запоріжжя, а також не підтверджено те, що в загалі існує заборгованість за кредитним договором, окрім рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 2-139/09 від 13.04.2009 року, строки пред`явлення за яким виконавчих листів вже закінчилися.

Крім того, відповідно до умов кредитного договору, кредит видавався відповідачу ОСОБА_2 строком до 17.04.2012 року, рішення суду від 13.04.2009 року, а позивач звернувся до суду з відповідним позовом у серпні 2018 року.

З огляду на наведене, ОСОБА_1 договір поруки № 9073 від 17.04.2007 року вважає припиненим. Просила суд визнати вищевказаний Договір поруки припиненим.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2019 року позов задоволено.

Визнано припиненим Договір поруки № 9073 від 17.04.2007 року, укладений між ЗОКС «Довіра» та ОСОБА_1 . Вирішено питання судових витрат.

На вказане рішення суду, ЗОКС «Довіра» в особі ліквідатора Кандаурової А.П. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2019 року, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що визнання поруки припиненою після винесення судом рішення про стягнення заборгованості - не призводить до жодних наслідків, оскільки не позбавляє боржника від відповідальності передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України. Рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання. Таке рішення не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України (інфляційних втрат та 3% річних).

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу сторони не скористалися, проте, у відповідності ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи та пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту договору поруки вбачається, що строк її припинення не встановлено, тому згідно з вимогами вказаних вище норм матеріального права, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, настання строку виконання зобов`язання в повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково не пред`явить вимоги до поручителя.

Проте, вищезазначеного висновку суд першої інстанції дійшов помилково, з огляду на наступне.

Так, вбачається з матеріалів справи, що 17 квітня 2007 року між ОСОБА_2 та ЗОКС «Довіра» було укладено кредитний договір № 9073, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав у тимчасове користування кредит у розмірі 140000 грн. строком до 17 квітня 2012 року під 24% річних (а.с. 24, зворот).

17 квітня 2007 року в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 , між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ЗОКС «Довіра» укладено Договір поруки № 9073 (а.с. 23, зворот).

За п. 1.1 Поручителі поручилися перед Спілкою за виконання Позичальником умов кредитного Договору № 9073 від 17 квітня 2007 року на суму 140000 грн. Пунктом 2.1. Договору поруки встановлена солідарна відповідальність поручителів за невиконання позивальником умов кредитного Договору.

У зв`язку з невиконанням кредитного договору №9073, укладеного 17.04.2007 року між ЗОКС «Довіра» та ОСОБА_2 , ЗОКС «Довіра» звернулась до суду із позовом про стягнення заборгованості до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2009 року стягнуто з стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ЗОКС «Довіра» 236000 грн. (а.с. 25-26).

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Таким чином, кредитор скористався своїм правом, звернувшись до суду із позовом про повне дострокове повернення суми кредиту з боржника та поручителів. Оскільки є рішення суду, що набрало законної сили і яким задоволені вимоги кредитора до поручителя, а отже, підстави для застосування положень частини першої статті 559 ЦК України відсутні.

Вказана правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16.

Крім цього, суд першої інстанції не звернув уваги на обов`язок суду керуватися нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка була ратифікована Україною 17.07.1997 року, а також роз`ясненнями наданими Європейським судом з прав людини.

Так, рішенням Європейського суду з прав людини від 22.02.2005 року, ухваленого у справі «Шаренок проти України», було встановлено порушення ст.6 Конвенції та ст.1 протоколу 1 Конвенції. При цьому, Суд зазначив, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Також, Суд сказав на свою прецедентну практику, згідно з якою відсутність у заявника можливості домогтися виконання рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, гарантоване першим реченням частини першої статті 1 Протоколу № 1.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду є джерелом права у національній правовій системі.

Отже, встановивши наявність рішення, яке набрало законної сили, яким з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , стягнуто грошові кошти на підставі кредитного договору, та договору поруки, за відсутності доказів виконання цього рішення, у суду першої інстанції не було підстав для задоволення вимог про припинення договору поруки.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Так, з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається також, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2018 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ЗОКС «Довіра» суму грошових коштів у розмірі 77975,44грн. (інфляційні втрати) та 21415,24 грн. (3% річних).

Вищезазначене рішення, залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 21 травня 2019 року.

Отже, вбачається, що наявність невиконаного відповідачами судового рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 13.04.2009 року не звільняє ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 ЦК України, до моменту фактичного виконання зобов`язання.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню із дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. При цьому, оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, який однак є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07 травня 2018 року у справі №927/522/18).

При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) і прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №926/941/18).

Таким чином, позивачем фактично не обґрунтовано, в чому саме полягає порушення її прав, відповідна обставина не встановлена й судом першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання договору поруки № 9073 від 17.04.2007 року припиненим.

Положеннями частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на наведене, рішення суду підлягає скасуванню в порядку п.2 ч.1 ст.376 ЦПК України із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу положень ст. 141 ЦПК України з позивача на користь ЗОКС «Довіра» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1152,60 грн. (а.с. 47).

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 381-384,389 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» в особі ліквідатора Кандаурової Анни Павлівни задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2019 року у цій справі скасувати, прийняти нову постанову, за якою:

«Позов ОСОБА_1 до Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим залишити без задоволення.»

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 27 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: