ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/1154/19 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

з участі секретаря - Костів Х.Ю.

та сторін: представника комунального підприємства Тернопільелектротранс

- Олійника Т.М.

представника позивача ОСОБА_1

- адвоката Александрова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/16460/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2019 року, ухваленого суддею Вийванко О.М., повний текст якого складено 30 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства Тернопільелектротранс про стягнення збитків,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до комунального підприємства «Тернопільелектротранс» про стягнення збитків, завданих внаслідок дорожньо - транспортної пригоди в розмірі 60 299,95 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19 вересня 2019 року задоволено позов ОСОБА_1 до комунального підприємства «Тернопільелектротранс» про стягнення збитків.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 21 жовтня 2019 року стягнуто з комунального підприємства «Тернопільелектротранс» в користь ОСОБА_1 , на відшкодування витрат пов`язаних з розглядом справи в розмірі 178,00 грн. (сто сімдесят вісім гривень 00 копійок).

ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою на додаткове рішення суду від 21 жовтня 2019 року, в якій просить його скасувати в частині відмови у стягнення з КП Тернопільелектротранс в його користь 10000 грн. витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити нове додаткове рішення, яким стягнути 10000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Рішення суду в частині стягнення 178 грн. не оскаржується.

В обгрунтування вимог посилається на те, що у суду першої інстанції не було підстав для відмови у стягненні з відповідача витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Він 19.09.2019 року до закінчення судових дебатів подав заяву, що докази надання правничої допомоги ним будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Вказує на те, що суд порушив вимоги ч.4,5,6 ст.137 ЦПК України, та вийшов за межі своєї компетенції, оскільки в цих нормах зазначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних робіт, часом та обсягом наданих послуг. При цьому ст.137 ЦПК України не містить обмежень щодо розміру гонорару адвоката та не передбачено обов`язку сторони доводити обгрунтованість ринкової вартості послуг адвоката.

В суді апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу, зіславшись на доводи, викладені у апеляційній скарзі.

Представник відповідача апеляційну скаргу заперечив, додаткове рішення суду вважає законним і обґрунтованим.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, заслухавши представників сторін колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи з наступного.

Вирішуючи спір суд першої інстанції вірно виходив з наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19 вересня 2019 року стягнуто з комунального підприємства «Тернопільелектротранс» в користь ОСОБА_1 , кошти в розмірі 60 299,95 грн., сплачений судовий збір в розмірі 768,40 грн., витрати на проведення автотоварознавчої експертизи в розмірі 3500,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 23.09.2019 року позивачем подано заяву про надання доказів про розмір витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду та просив суд ухвалити додаткове рішення яким стягнути з відповідача на його користь 10 178 грн на правничу допомогу.

Для підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу позивачем подано акт прийому передачі надання правової допомоги від 19.09.2019 між адвокатом Александровим В.В. та позивачем ОСОБА_1 та зміни та доповнення до договору про представництво та надання правничої допомоги від 03.05.2019 року, згідно якого гонорар становить 15 178 грн.

Позивачем представлені квитанції на загальну суму 178,00 грн. на підтвердження понесених витрат пов`язаних з вчиненням процесуальних дій, направлення процесуальних документів учасникам справи .

Згідно ч.2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 ст. 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що суд безпідставно не задовольнив позовні вимоги повністю та порушив норми матеріального і процесуального права як не обгрунтованими .

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

На підтвердження заявлених вимог до заяви про відшкодування понесених судових витрат представник позивача надає суду копії договору про надання правової (правничої) допомоги, детальний опис робіт.

Проте в матеріалах справи відсутні та заявником не надано протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, документів, які свідчать про оплату гонорару в розмірі 10000,00 грн. (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та інші).

Крім того , рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19 вересня 2019 року судом стягнуто на користь позивача з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. які були підтверджені квитанцією про сплату таких витрат.

Таким чином, позивач не підтвердив, що він поніс витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн., а тому суд першої інстанції вірно вважав, що відсутні підстави для стягнення в користь позивача витрат на професійну правову допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Слід зазначити, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (за наявності заперечень учасника справи, яким є відзив на клопотання), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції представник відповідача подав клопотання про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір-обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення питання.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм чинного законодавства, висновки суду відповідають обставинам справи та не спростовуються доводами апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесені.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2019 року.

Головуюча: Г.М. Шевчук

Судді: О.Я. Міщій

З.Є. Ткач