ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8323/19 Справа № 175/2371/19 Суддя у 1-й інстанції - Ребров С.О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Центрального відділу виконавчої служби м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на на дії державного виконавця Центрального відділу виконавчої служби м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області та зобов`язання вчинити певні дії.

Вказував, що звернувшись до Центрального відділу державної виконавчої служби м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області із заявою про зняття арешту з майна боржника, йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю рішення суду. Вважає такі дії державного виконавця неправомірними, оскільки виконавчі документи на виконанні не перебувають, виконавчі провадження №33496390 та №25938748 закінчено, а документи знищено за спливом строку зберігання, а тому підстави для існування арешту майна на теперішній час відсутні.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати неправомірними дії та бездіяльність державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області щодо не зняття арешту з майна боржника, а саме: нерухомого майна квартири, що розташована в АДРЕСА_1 , всього нерухомого майна в межах суми 17.353 грн.28 коп. та зобов`язати начальника Центрального відділу державної виконавчої служби м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області зняти арешт та скасувати заборону на відчуження нерухомого майна в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №11110211 від 22 квітня 2011 року та №12800143 від 30 липня 2012 року.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2019 року у задоволені скарги ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2019 року та прийняти нову постанову по справі, якою задовольнити вимоги скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що скаржник є власником майна - квартири в АДРЕСА_1 , посилання суду першої інстанції на необхідність визнання права власності, суперечить справжній правовій природі відносин; станом на 12 серпня 2019 року скаржник не має заборгованості перед АТ КБ "ПриватБанк", що підтверджується відповідною довідкою; державним виконавцем не здійснено дії щодо зняття арешту з майна; позивач позбавлений права користуватися своїм майном.

Центральний ВДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

АТ КБ "ПриватБанк" надало відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, неправильне обрання заявником способу захисту своїх прав, просили залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, вона підлягає розгляду в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заяви, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 звернувся до Центрального відділу державної виконавчої служби м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області з заявою про зняття арешту з майна боржника, однак згідно листа №13.5-47 від 07 червня 2019 року вбачається, що у відділі на виконанні перебували виконавчі провадження № 33496390 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» та № НОМЕР_1 про накладення арешту в межах позовних вимог по ухвалі Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2010 року.

Відповідно до листа №13.5-47 від 07 червня 2019 року Центрального відділу державної виконавчої служби м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, у зв`язку з тим, що строк зберігання завершених виконавчих проваджень у відділах ДВС становить три роки, матеріали вищезазначених виконавчих проваджень знищені і виконавче провадження не може бути відновлено, що виключає можливість зняття арешту з майна.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем будь-які права і свободи скаржника порушені не були.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 11 Закону «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі-виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Частиною 1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

З матеріалів справи (а.с.29) вбачається, що в виконавчому провадженні №25938748 арешт накладено на підставі ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, згідно ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час завершення виконавчого провадження станом на момент завершення вказаного виконавчого №25938748) провадження у державного виконавця були відсутні підстави для зняття арешту.

Колегія суддів звертає увагу на те, що скаржник не позбавлений права звернення до суду з відповідною заявою в порядку, передбаченому ст.158 ЦПК України, про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2010 року у справі №2-6926/10.

Виконавче провадження №33496390 завершено у зв`язку з поверненням виконавчого документу стягувачу, оскільки не здійснено авансування, стягувачем не було здійснено оплату послуг з оцінки арештованого майна.

Виходячи з встановлених обставин, державний виконавець, відповідно до вимог ч.1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час завершення виконавчого провадження №33496390), також не мав обов`язку знімати арешт, оскільки виконавче провадження завершено у зв`язку з нестягненням витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що державним виконавцем безпідставно не здійснено дії щодо зняття арешту з майна спростовуються вищевикладеним.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні, судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала має бути залишена без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2019 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.