ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м.Суми

Справа №585/2977/18

Номер провадження 22-ц/816/261/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собина О. І.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 жовтня 2018 року, ухваленого у складі судді Євлах О.О., у приміщенні Роменського міськрайонного суду Сумської області, повний текст рішення складено 24 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Управління адміністративних послуг Роменської міської ради про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивує тим, що він є власником 3/5 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Згідно даних будинкової книги у вказаному будинку зареєстрована відповідач ОСОБА_2, яка є його дочкою. За вказаною адресою вона не проживає. Він не може зняти її з реєстраційного обліку через відсутність зв'язку з останньою. Через те, що вона зареєстрована за вказаною адресою, він як власник не може в повній мірі розпоряджатися житловим будинком та оформити субсидію. Відповідач за вказаною адресою не проживає, її речі в будинку відсутні, участі в утриманні будинку вона не приймає, комунальні платежі не сплачує, в будинку вона фактично лише зареєстрована.

Просить позбавити ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням: будинком АДРЕСА_1

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким його позов задовольнити.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд дійшов невірних висновків, оскільки в 2014 році його дочка сама залишила будинок і з цього часу жодного разу не цікавиться та не відвідує будинок, хоча і мала від нього ключі. Разом з тим вона не вжила жодних дій щодо повернення в будинок: не звернулася до будь-яких органів, у т.ч. правоохоронних щодо вселення, усунення перешкод у користуванні будинком і т.д. Також зазначає про порушення судом норм процесуального права, оскільки суд викликав свідка зі сторони відповідача лише за її усною заявою без дотримання вимог ст. 91 ЦПК України.

Від відповідача ОСОБА_2 в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Третя особа Управління адміністративних послуг Роменської міської ради подало клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника, при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду.

Позивач повідомлений про час і місце розгляду справи, але своїм правом на участь у судовому засіданні не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі - продажу від 19 лютого 1982 року позивач є власником 3/5 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23-26).

З будинкової книги вбачається, що за даною адресою зареєстрована відповідач по справі ОСОБА_2, яка є дочкою позивача (а. с. 14-22; 29).

Згідно довідки голови квартального комітету від 18 червня 2018 року ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1, з 2014 року (а. с. 28).

Відповідно до довідки про склад сім'ї від 25 червня 2018 року, виданої ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 до складу сім'ї входять: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а. с. 30).

Позивач є пенсіонером та отримує пенсію за віком ( а. с. 27).

Із постанови Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 вересня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП у зв'язку з вчиненням ним, 15 серпня 2015 року, за місцем свого проживання: АДРЕСА_1, насильства в сім'ї відносно своєї дочки ОСОБА_2, а саме вигнав її з дому, чим завдав їй морального та психічного розладу здоров'я (а. с. 67).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у спірному помешканні з поважних причин через конфлікт з батьком, який вигнав її з будинку і заперечує, щоб вона проживала в ньому.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За змістом статей 383 ЦК України, 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України).

Вимогами частини 1 статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно з частинами 1, 4 статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 2 статті 64 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї м власника будинку (квартири) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вищевказані норми свідчать про те, що при розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

Отже, як вбачається з матеріалів справи та не спростовується сторонами, відповідач ОСОБА_2 є членом сім'ї позивача та з 2014 року вона не проживає в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Показаннями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, допитаних судом першої інстанції, підтверджується, що між сторонами по справі виникали конфлікти, позивач вигнав доньку зі спірного будинку та заперечує проти її проживання в ньому у зв'язку з чим вона вимушена була залишити своє місце проживання. На даний час вона тимчасово винаймає житло, так як власного не має.

Факт вчинення насильства позивачем щодо ОСОБА_2 підтверджується і постановою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 вересня 2015 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, якою встановлено, що 15 серпня 2015 року він виганяв дочку з дому, чим вчинив насильство в сім'ї та завдав їй морального та психологічного розладу здоров'я.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач не проживає в спірному будинку з поважних причин, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Та обставина, що відповідач не зверталась до відповідних органів щодо вселення або усунення перешкод у користуванні будинком, за встановленої обставини поважності її не проживання в будинку, не є підставою для задоволення позову.

Апеляційним судом також не встановлено порушень судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина