Постанова

Іменем України

27 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 641/6191/17

провадження № 61-39435св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Кругової С. С., Маміної О. В., від 30 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовну заяву мотивовано тим, що 03 березня 2011 року вона надала у позику своїй дочці ОСОБА_3 . 145 488 грн до 01 липня 2015 року, про що останньою складено розписку. Посилаючись на те, що позичальник не виконала зобов`язання з повернення коштів у визначений сторонами договору строк та з огляду на те, що на час отримання коштів та написання розписок ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , тобто вказані грошові кошти були витрачені на потреби сім`ї, позивач просила стягнути з відповідачів у солідарному порядку на свою користь заборгованість за договорами позики з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат у розмірі 198 450 грн.

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що в результаті подання чергового позову про стягнення боргу за договором позики йому було спричинено моральну шкоду, розписка за договором була сфабрикована ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , обставини за позовом є вигаданими та такими, що принижують його честь і гідність, внаслідок чого він зазнав душевних страждань, змушений збирати документи до суду, замість того, щоб працювати і влаштовувати свої особисті справи та приділяти увагу своїм близьким та рідним. Розмір моральної шкоди він оцінює у розмірі

64 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова у складі судді Боговського Д. Є. від 07 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних у розмірі 198 450 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_3 не виконала свого обов`язку щодо повернення коштів за договорами позики, грошові кошти за яким бралися в інтересах сім`ї, є всі підстави для стягнення з неї та її чоловіка ОСОБА_2 у солідарному порядку всієї суми заборгованості. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів спричинення йому моральної шкоди.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 28 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції помилково стягнув заборгованість за договором позики з ОСОБА_2 , оскільки позивачем не надано доказів того, що кошти, одержані ОСОБА_3 за договором позики, використані нею в інтересах сім`ї. Крім того, відповідач не надавав згоди на отримання позики у розмірі, що виходить за межі дрібного побутового.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач надала докази, які підтверджують одержання позичальником коштів в інтересах сім`ї, зокрема, договір підряду, прибутковий касовий ордер, локальний кошторис та акт виконаних робіт з ремонту належної її чоловіку квартири. При цьому у судах попередніх інстанцій вона визнавала позов та пояснювала, що ці кошти одержані в інтересах сім`ї, а тому суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до її чоловіка.

Оскільки судове рішення оскаржується лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , то в силу вимог статті 400 ЦПК України в іншій частині його законність колегією суддів не перевіряється.

Відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2018 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухваленого судом апеляційної інстанції рішення.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та зупинено виконання постанови суду апеляційної інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

03 березня 2011 року позивач надала в борг ОСОБА_3 145 488 грн

до 01 липня 2015 року, про що останньою складено розписку. На момент складення розписки ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Зі змісту розписки вбачається, що грошові кошти отримані

ОСОБА_3 за згодою її чоловіка ОСОБА_2 для задоволення потреб подружжя, а саме здійснення ремонту в квартирі

АДРЕСА_1 . Ця розписка підпису ОСОБА_2 не містить.

Вказані кошти у визначений договором строк позичальником повернуто не було.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою

статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції встановив, що позивачем не надано належних і допустимих доказів про укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих ОСОБА_3 у борг грошових коштів за цим договором для задоволення потреб сім`ї, а саме для ремонту квартири АДРЕСА_1 , а також, що ОСОБА_2 давав згоду на укладення такого договору.

При цьому суд правильно виходив із того, що з наданого позивачем договору підряду на ремонтно-будівельні роботи від 01 березня 2011 року, локального кошторису, відомостей ресурсів, акту приймання виконаних будівельних робіт, прибуткового касового ордеру та квитанцію до нього не вбачається, що будівельні роботи були оплачені саме за рахунок коштів, що запозичені у позивача, а ОСОБА_2 заперечував сам факт проведення ремонтних робіт у спірній квартирі.

На підставі належної оцінки наданих сторонами доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав кваліфікувати ОСОБА_2 , як зобов`язану особу (боржника) за укладеним ОСОБА_3 договором позики у формі розписки, оскільки згоди на його укладення ОСОБА_2 не надавав, а факт укладення цього правочину в інтересах сім`ї та використання отриманих за ним коштів саме в інтересах сім`ї у цій справі є недоведеним, належними і допустимими доказами не підтверджується.

При цьому суд апеляційної інстанції правильно відхилив посилання ОСОБА_3 на вказівку у договорі позики про те, що грошові кошти отримані неюза згодою її чоловіка ОСОБА_2 , оскільки його підпису розписка не містять та ця обставина заперечується останнім.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики з

ОСОБА_2 , як з другого з подружжя, задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Посилання у касаційній скарзі на визнання позову ОСОБА_3 не спростовують правильність висновків апеляційного суду, оскільки визнання позову одним із відповідачів не звільняє позивача від обов`язку доведення своїх вимог щодо другого з подружжя. Враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 заперечував проти позову, визнання позову

ОСОБА_3 не звільняє від обов`язку доводити факт укладення договору позики в інтересах сім`ї та витрачання отриманих на підставі цього правочину коштів в інтересах сім`ї, у даному випадку, як встановлено апеляційним судом не підтверджується належними і допустимими доказами.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, оскільки в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 03 вересня 2018 року було зупинено виконання постанови суду апеляційної інстанції до закінчення касаційного провадження у справі, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для її скасування, то виконання постанови Апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2018 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення,

а постанову Апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2018 року

- без змін.

Поновити виконання постанови Апеляційного суду Харківської області

від 30 травня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

В. В. Яремко