Постанова

Іменем України

23 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 199/1422/15-ц

провадження № 61-721св17

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Валендюка Владислава Сергійовича на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 06 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, згідно з яким останній надано кредит у розмірі 12 584,35 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,5 % річних та кінцевим терміном повернення 06 вересня 2015 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 06 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладені договори поруки, згідно з якими кожен окремо поручився перед банком за виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань.

Посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору, утворилась заборгованість, як станом на 01 жовтня 2014 року складає 146 083,57 грн, тому банк просив її стягнути солідарно, як з боржника, так і з поручителів.

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила суд визнати недійсним кредитний договір від 06 вересня 2007 року, який укладений між банком та нею за фіктивною довідкою про доходи, що встановлено матеріалами кримінального провадження.

У червні 2016 року відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічними позовами, в яких просили суд визнати договори поруки від 06 вересня 2007 року № 522/2-пк-2007та № 522/1-пк-2007 припиненими, у зв`язку з тим, що їх як поручителів не було повідомлено про збільшення процентної ставки за кредитним договором, що призвело до збільшення обсягу відповідальності.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 квітня 2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року зустрічні позовні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишені без розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість у розмірі 146 083,57 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявна заборгованість за кредитним договором, розмір якої підтверджено матеріалами справи та належним розрахунком, який відповідачами не спростовано, підлягає стягненню солідарно як з боржника так і з поручителів.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року скасовано в частині солідарного стягнення на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_3 у розмірі 146 083,57 грн, а також судового збору у розмірі 1 460,84 грн та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в позові. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд переглядав рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в позові, апеляційний суд виходив із того, що порука ОСОБА_3 припинилась на підставі частини першої статті 559 ЦК України, оскільки умови, викладені в додатковій угоді № 1 до кредитного договору, всупереч пункту 4.4 договору поруки не були погоджені з поручителем та тягнуть за собою збільшення обсягу його відповідальності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

18 грудня 2017 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Валендюка В. С., у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалене у справі судове рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду щодо збільшення обсягу відповідальності поручителя, у зв`язку з укладенням додаткової угоди № 1 до кредитного договору не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи, оскільки додатковою угодою № 1 від 18 березня 2011 року процентна ставка залишилася на тому самому рівні, як і передбачено кредитним договором (14.5 % річних), а розмір щомісячного ануїтетного платежу навіть зменшено з 139,83 доларів США до 123,10 доларів США.

Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

06 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, згідно з яким останній надано кредит у розмірі 12 584,35 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитними коштами за ставками, які наведені в пункті 4.1 кредитного договору. Строк повернення кредиту до 06 вересня 2014 року.

У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором, 06 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_1 , а також між банком та ОСОБА_3 укладені договори поруки, згідно з якими кожен окремо поручився перед банком відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором.

18 березня 2011 року між банком та ОСОБА_2 була укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору від 06 вересня 2007 року, згідно з якою до кредитного договору були внесені зміни, зокрема щодо розміру процентної ставки, яка після укладення додаткової угоди буде становити 14,5 %, а також строку повернення кредиту до 06 вересня 2015 року.

Згідно розрахунку наданого ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у ОСОБА_2 наявна заборгованість за кредитним договором від 06 вересня 2007 року, яка станом на 01 жовтня 2014 року, становить 146 083,57 грн, а саме: сума строкової заборгованості за тілом кредиту - 1 666,19 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 01 жовтня 2014 року складає 21 585,82 грн; сума простроченої заборгованості за тілом кредиту - 1 904,00 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 01 жовтня 2014 року складає 24 666,70 грн; сума строкової заборгованості за процентами - 44,58 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 01 жовтня 2014 року складає 577,54 грн; сума простроченої заборгованості за процентами - 1 048,76 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 01 жовтня 2014 року складає 13 586,90 грн; пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, процентів - 85 666,61 грн.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Статтею 1054 ЦК України передбачено що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу його відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Тобто у законі припинення поруки пов`язується зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що це призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору. На зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається, і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України.

Пунктом 4.4 договору поруки від 06 вересня 2007 року, укладеного між банком та ОСОБА_3 , передбачено, що внесення змін і доповнень у кредитний договір, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя, не допускається без узгодження з поручителем.

Як встановили суди кредитним договором від 06 вересня 2007 року було визначено строк повернення кредиту до 06 вересня 2014 року, а проценти за користування кредитом сплачувалися за таким ставками: у період з 06 вересня 2007 року по 06 вересня 2008 року - 12,5 % річних; у період з 06 вересня 2008 року по 06 вересня 2009 року - 12 % річних; у період з 06 вересня 2009 року по 06 вересня 2010 року - 11,7 % річних; у період з 06 вересня 2010 року по 06 вересня 2011 року - 11,5 % річних; у період з 06 вересня 2011 року по 06 вересня 2012 року - 11,1 % річних; у період з 06 вересня 2012 року по 06 вересня 2013 року - 10,3 % річних; у період з 06 вересня 2013 року по 06 вересня 2014 року - 8,5 % річних.

Додатковою угодою № 1 до кредитного договору, яка була укладена 18 березня 2011 року між банком та ОСОБА_2 , визначено строк повернення кредиту до 06 вересня 2015 року та проценти за користування кредитом у розмірі 14,5 % річних.

Додаткових угод до договору поруки між банком та поручителями не укладалось.

З огляду на те, що судом апеляційної інстанції установлено, що кредитор та позичальник змінили строк кредитного зобов`язання та визначили новий розмір процентів за користування кредитом, нові умови кредитного договору збільшили обсяг відповідальності поручителя, згоду на яку поручитель під час внесення змін до кредитного договору (18 березня 2011 року) не надавав, суд дійшов правильного висновку про припинення поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦПК України та відмови в позові в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_3 .

Доводи касаційної скарги про те, що укладення 18 березня 2011 року додаткової угоди № 1 до кредитного договору від 06 вересня 2007 року не призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя та не може бути підставою для припинення поруки, є безпідставними та спростовується доказами, які наявні в матеріалах справи та яким надана належна правова оцінка апеляційним судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Валендюка Владислава Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко