ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7207/19 Справа № 175/4366/18 Суддя у 1-й інстанції - Новік Л. М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права власності на частину земельної ділянки,-

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2019 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права власності на частину земельної ділянки.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2018 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права власності на частину земельної ділянки та призначено справу до розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2018 року про відкриття провадження по справі №175/4366/18 та направити справу №175/4366/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права власності на частину земельної ділянки для продовження розгляду за підсудністю до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська.

Відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права власності на частину земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначає, що 26 листопада 2005 року між сторонами по справі було укладено шлюб. Відносини між сторонами постійно погіршувались, фактично шлюбні відносини між ними на даний час повністю припинені, подружжя не проживає разом та не ведуть спільного господарства.

За час шлюбу сторони по справі за спільні кошти придбали нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,060 га, розташована в АДРЕСА_1 яка придбана за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 05 червня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Чаладзе Г.О. за № 1272. На вказану земельну ділянку виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 153144 від 08 жовтня 2007 року.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Таким чином, позивачу на праві спільної сумісної власності подружжя належить 1/2 частина земельної ділянки площею 0,060 га, розташована в АДРЕСА_1 придбаної за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 05 червня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Чаладзе Г.О. за № 1272.

Відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що предметом даного позову нерухоме майно, а саме: земельна ділянка площею 0,060 га, розташована в АДРЕСА_1 що за територіальною підсудністю відноситься до Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що позов ОСОБА_2 повинен розглядатися за місцезнаходженням відповідача ( ОСОБА_1 ) у Баглійському районному суді м. Дніпродзержинська у відповідності до вимог ч.1 ст.27 ЦПК України, колегія суддів ставиться критично, оскільки спір, який виник між сторонами по справі стосується майна-земельної діляни, а тому позов повинен розглядатися за місцезнаходженням майна або основної його частини у відповідності до ч.1 ст.30 ЦПК України.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича