АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/94/19Головуючий по 1 інстанції - Кирилюк Н.А.
Категорія: 304090000 Доповідач в апеляційній інстанції - Нерушак Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В. (суддя-доповідач)

Суддів Василенко Л.І., Бородійчука В.Г.

за участю секретаря Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк»;

відповідач - ОСОБА_3;

особа, яка подає апеляційну скаргу - Акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк»;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 жовтня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Кирилюк Н.А. у залі Смілянського міськрайонного суду Черкаської області 23 жовтня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -:

в с т а н о в и в :

03.09.2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовує тим, що 13.02.2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» уклало з договір з відповідачем ОСОБА_3, згідно умов якого надало кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 1000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Відповідач ОСОБА_3 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява на отримання кредиту разом із запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Тарифами банку, Умовами та правилами надання банківських послуг складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_3 вз'яті на себе зобов'язання належним чином не виконував, чим допустив порушення умов кредитного договору.

Станом на 18.07.2018 року заборгованість відповідача ОСОБА_3 по кредиту становить 14855,36 грн., яка складається : заборгованість за відсотками в сумі 5029,98 грн., пені - 8785,99 грн., 500 грн. штрафу (фіксована частина) і 683,59 грн. штрафу (процентна складова).

За таких обставин, позивач АТ КБ «ПриватБанк» просить суд стягнути із ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в сумі 14855,36 грн.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23.10.2018 року в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржив рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі банк не погоджується із рішенням суду першої інстанції, вважаючи рішення незаконним, так як рішення прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням порушення норм матеріального права. Зокрема, АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі зазначає, що відповідач висловив згоду про укладення договору та особистим підписом засвідчив, що згоден з умовами та правилами надання банківських послуг та підтвердив, що в подальшому зобов'язується самостійно знайомитися зі всіма змінами умов та правил на сайті банку. Банк зазначає, що відповідно до положень ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. Також банк вказує, що кредит був отриманий відповідачем у вигляді встановленої кредитної лінії на кредитну картку у розмірі 1000 гривень. Банк посилається, що звернувся з позовом у межах строку позовної давності та надав по справі всі належні докази, але суд безпідставно відмовив у задоволенні позову, порушивши вимоги статтей 257- 264, 1054-1056 ЦК України. Тому АТ КБ «Приватбанк» просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Дана справа підлягає розгляду апеляційним судом Черкаської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням та викликом сторін в судове засідання.

Сторони про час та місце розгляду справи повідомлялись неодноразово, оскільки судом прийнято рішення про розгляд справи за участі сторін, однак відповідач у судове засідання не з'явився, судові повістки не отримує, тому судом апеляційної інстанції розміщено повідомлення на сайті про розгляд справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, яка з`явилася в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право : скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову банку про стягнення заборгованості за кредитними коштами, суд першої інстанції виходив із недоведеності вимог банком, пославшись, що судом не встановлено суми кредитної заборгованості, розміру відсотків, під які видавався кредит, та строку дії кредитного договору, тому суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору, умов, на яких він укладався, в тому числі і щодо розміру відсотків за користування кредитними коштами, оскільки позивач не надав суду належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі кредитних коштів та згідно якого можна встановити суму, яку позивач перерахував відповідачу згідно анкети - заяви від 13 лютого 2013 року. Суд послався, що наданий позивачем розрахунок не є підтвердженням укладення кредитного договору, оскільки суд вважає це по суті письмовим обґрунтуванням заявлених вимог.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, вважає висновки суду помилковими, такими, що не відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції не встановлено дійсні обставини справи, не дано належної оцінки наданим доказам, не правильно застосовано норми матеріального права, чим допущено порушення норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи та ухвалення рішення, яке підлягає скасуванню відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 13.02.2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» уклав договір з ОСОБА_4, надавши кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 1000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Відповідач ОСОБА_3 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами про надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві від 13.02. 2013 року.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому тарифами банку, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою».

Відповідно до п.2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг - позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно п.2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг - позичальник зобов'язується у разі невиконання зобов'язань за договором на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту, оплати винагороди банку.

Власник карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, згідно Умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. +5% від суми заборгованості.

Із даних розрахунку заборгованості за договором № б/н від 13.02.2013 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 станом на 18.07.2018 року має заборгованість по кредиту у сумі 14855,36 грн., яка складається заборгованість за відсотками - в сумі 5029,98 грн., пені - 8785,99 грн., 500 грн. штрафу (фіксована частина) і 683,59 грн. штрафу (процентна складова).

Як вбачається із наданого банком виписки по рахунку відповідач користувався карткою та знімав кошти і поповнював рахунок, що підтверджується даними про зміну кредитного ліміту, який був збільшений до 4100 гривень станом на 31.01. 2017 року. Останній платіж відповідач ОСОБА_3 здійснив 12.06.2017 року.

Згідно із статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк та інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти ( частина 1 статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення кредитного договору між банком та ОСОБА_3 від 13.02.2013 року, тому висновки суду є помилковими, оскільки спростовуються доказами, наданими позивачем у матеріалах справи. Так, банк підтвердження позовних вимог надав суду копію анкети-заяви від 13.02.2013 року , заповненої даними відповідача ОСОБА_3 Крім того в матеріалах справи наявна копія паспорта серії НЕ № 318778, що виданий Смілянським МРВ УМВС України в Черкаській області 21.08.2003 року на ім'я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 24). Ці паспортні дані позичальника містяться і в анкеті-заяві від 13.02.2013 року. Також із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами та періодично здійснював сплату за користування кредитом.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватись, а створені обов'язки підлягають виконанню.

За ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах , телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Предметом даного спору є стягнення суми боргу, яка утворилась за кредитним договором, а питання встановлення недійсності правочину а ні позивачем, а ні відповідачем у даній справі не заявлялось.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав свої зобов'язання перед ОСОБА_3, надавши йому грошові кошти відповідно до кредитного договору, проте позичальник не виконав свої зобов'язань та не повернув кошти, які отримав, у визначений умовами сторін строк, тому виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтями 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений строк (термін), відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Оскільки ОСОБА_3 не виконав свої зобов'язання по сплаті кредиту належним чином, то він повинен нести цивільно-правову відповідальність за невиконання зобов'язання, так як в анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанку» ОСОБА_3, своїм підписом підтвердив запропоновані йому умови кредитного договору, тому погодився на такі умови.

Відповідач ОСОБА_3 підтвердив, що в подальшому зобов'язується самостійно знайомитися зі всіма змінами умовами та правилами надання банківських послуг, тарифів на сайті банку.

Виходячи з вище викладеного, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги банку підлягають задоволенню та стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь банку підлягає заборгованість за кредитним договором № б/н від 13 лютого 2013 року у розмірі 14855,36 грн., яка складається із : 5029,98 грн. - заборгованості за відсотками, 8785,99 грн. - пені, 500 грн. - штраф (фіксована частина) і 683,59 грн. - штраф (процентна складова).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору не в повній мірі врахував всі обставини справи і зокрема, норми матеріального і процесуального права, які підлягали застосуванню до даних правовідносин, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки спростовують висновки суду першої інстанції, який допустився помилки та дійшов невірного висновку про недоведеність вимог позивача, відмовивши у задоволені позову, тому вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог банку та стягнення заборгованості за кредитом від 13.02. 2013 року у розмірі 14855, 36 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню, то з ОСОБА_3 слід стягнути на користь банку судові витрати за сплату судового збору за подання позовної заяви у сумі 1762 грн. та 2643 грн. за подання апеляційної скарги, а всього 4405 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374,376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 жовтня 2018 року скасувати, прийняти нову постанову.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 13 лютого 2013 року в розмірі 14855,36 грн., яка складається із : 5029,98 грн. - заборгованості за відсотками, 8785,99 грн. - пені, 500 грн. штраф (фіксована частина) і 683,59 грн. штраф (процентна складова).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 4405 грн. судових витрат за сплату судового збору

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законом.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Л.І. Василенко

В.Г. Бородійчук

Повний текст постанови виготовлений 19 .02. 2019 року.