Ухвала

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 595/710/15-ц

провадження № 61-2998ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 04 червня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ? Трибухівська сільська рада Бучацького району Тернопільської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовними вимогами до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ? Трибухівська сільська рада Бучацького району Тернопільської області,та з врахуванням уточнених позовних вимог, просила:

? зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою ОСОБА_1 по АДРЕСА_1, вилучивши в ОСОБА_2 частину земельної ділянки шириною 0,70 м від дороги на всю довжину по спільній межі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, встановити межові знаки та демонтувати огорожу ОСОБА_2 по межі з ОСОБА_1;

? зобов?язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 шляхом звільнення захопленої частини ділянки шириною 0,81 м по довжині 34,2 м.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 08 вересня 2014 року визнано за ОСОБА_1 право на спадкове майно за законом, після смерті матері ОСОБА_4, а саме земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га та земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Трибухівської сільської ради Бучацького району Тернопільської області від 28 жовтня 2014 року ОСОБА_1 надано дозвіл на складення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1.

При замірах земельної ділянки ФОП ОСОБА_8 було встановлено, що фактично площа земельної ділянки ОСОБА_1 становить 0,2355 га.

Причиною зменшення земельної ділянки з 0,25 га до 0,2355 га, на думку позивачки, є захоплення її частини суміжними землекористувачами

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (після смерті якого користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_2 стала його дочка ОСОБА_2.).

Щодо захоплення частини земельної ділянки відповідачкою ОСОБА_3, ОСОБА_1 зазначила, що згідно плану забудови садиби ОСОБА_6 (батька відповідача ОСОБА_3.) станом на 1972 рік ширина його земельної ділянки від дороги становить 29,00 м, а станом на 2014 рік - вже

29,85 м. Тому не зрозуміло, на якій підставі у ОСОБА_6 збільшилась ширина земельної ділянки по АДРЕСА_3 від дороги на 0,85 м. Крім цього, враховуючи акт комісії від 26 травня 2014 року щодо взаємної згоди встановлення межі між ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ширина земельної ділянки останньої від дороги мала б становити 29,00 м, а не

29,85 м, що є в наявності на даний час. Вказане підтверджує захоплення відповідачем ОСОБА_3 частини земельної ділянки ОСОБА_1 шириною 0,85 м та по довжині 34,20 м.

Щодо захоплення частини земельної ділянки відповідачем

ОСОБА_5, ОСОБА_1 зазначила, що згідно проекту по впорядкуванню присадибних та громадських земель в ОСОБА_5 перебувала в користуванні земельна ділянка площею 0, 44 га. Твердження останнього про те, що за ним рахується земельна ділянка площею 0,47 га по АДРЕСА_2, є голослівним, оскільки відсутні рішення Трибухівської сільської ради про передачу у власність чи в користування ОСОБА_5, а в подальшому його спадкоємцю ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,47 га. ОСОБА_1 вважає, що її земельна ділянка зменшена на ширину 0,70 м по всій довжині по спільній межі між нею та ОСОБА_2

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 04 червня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник

ОСОБА_1 - ОСОБА_7 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 16 жовтня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 залишено без задоволення.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 04 червня 2018 року залишено без змін.

06 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 04 червня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 жовтня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у справі № 595/710/15-ц є усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення захопленої частини ділянки шириною 0,81 м по довжині 34,2 м, вилучення частини земельної ділянки шириною 0,70 м від дороги на всю довжину по спільній межі, встановлення межових знаків та демонтування огорожі.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, містяться у статті 129 Конституції України, відповідно до якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від

19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 04 червня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 жовтня 2018 року слід відмовити з підстав, встановлених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої

статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 04 червня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ? Трибухівська сільська рада Бучацького району Тернопільської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило