ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

05 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 638/8450/15-ц

провадження № 22-ц/818/515/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Піддубного Р.М. (суддя-доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

треті особи - ОСОБА_2, Служба у справах дітей Шевченківського району м. Харкова Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Подус Г.С., -

в с т а н о в и в :

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом, мотивуючи який зазначило, що 15.01.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 150 000 грн. та зобов'язався повернути вказану суму у строк до 10.11.2014 року, а також сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 18% річних. Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що взятих на себе за кредитним договором зобов'язань ОСОБА_2 належним чином не виконав, з урахуванням уточнених у квітні 2016 року позовних вимог, ПАТ «Укрсоцбанк» просило в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту від 15.01.2007 року у розмірі 422 116,71 грн., яка станом на 27.04.2015 року складається з 110384 грн. 45 коп. заборгованості за кредитом, 150 348 грн. 48 коп. заборгованості за процентами, 71 747 грн. 65 коп. пені за порушення зобов'язань, 89 636 грн. 13 коп. інфляційних втрат, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 41 Закону України «Про іпотеку» - продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування скарги зазначив, що строк виконання зобов'язань за кредитним договором визначений сторонами до 10.11.2014 року, банк звернувся до суду з позовом у 2015 році, а тому висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності є помилковим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність наявності підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що 15.01.2007 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту №825/2-40/1/7-003, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти в сумі 150000,00 грн, зі сплатою 18% річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 10.01.2014 року на умовах визначених договором кредиту.

Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №825/4-40/9/7-003, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки зі спливом позовної давності, оскільки позичальник допустив перші порушення умов кредитного договору у 2008 році, у серпні 2009 року банк звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості, а з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки звернувся до суду лише у 2015 році, що є підставою для відмову у його задоволенні.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому, як визначено у статті 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) існуючого між сторонами договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором іпотеки, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Пунктом 7.5. кредитного договору встановлено, що у разі настання обставин, визначених п.п.3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4, цього договору, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов'язаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

Пунктом 4.5 кредитного договору встановлено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених п.п.3.3.7, 3.3.8 цього договору (погашення кредиту та сплати процентів) протягом більше 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредитом та нараховані санкції (штраф, пеню).

Також встановлено, та не заперечується сторонами, що у квітні 2009 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, проте зазначений позов було залишено без розгляду.

Таким чином, пред'явивши у 2009 році вимоги до позичальника і поручителя про дострокове повернення кредиту та сплату процентів за користування ним, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив кінцевий строк виконання основного зобов'язання.

Виходячи зі змісту договору іпотеки і положень Закону України «Про іпотеку», право кредитора задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло у нього у зв'язку з невиконанням боржником пред'явлених до нього вимог про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.

Стаття 3 Закону України «Про іпотеку» закріплює, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання.

Іпотекодержатель набуває право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі порушення боржником основного зобов'язання.

Отже, визначальним для встановлення моменту, з якого розпочинає перебіг трирічний строк на звернення з вимогами до іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості, є саме виникнення у кредитора права вимоги в кредитному зобов'язанні, яке є основним.

Таким чином, твердження заявника про те, що перебіг строку звернення до суду за захистом порушеного права розпочався після закінчення строку дії кредитного договору у 2014 році, є помилковим.

Доводи про те, що вперше позов до ОСОБА_2, ОСОБА_1 банк подав у 2009 році і цей позов залишено без розгляду, висновків суду не спростовують, оскільки за змістом частини першої статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено ОСОБА_1

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2019 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова