Єдиний унікальний номер судової справи 488/1416/15-ц
Номер провадження 22-ц/812/94/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

11 лютого 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі:

представника позивача - Ремешевського Є.А.,

відповідача ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Корабельним районним судом міста Миколаєва 02 серпня 2016 року, під головуванням судді Селіщевої Л.І., в приміщені цього ж суду об 11 годині 31 хвилині, у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23 листопада 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_3 укладено кредитний договір №NKTGGK09440013, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 32 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10.08% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, зі строком повернення кредитних коштів до 22 листопада 2026 року включно.

Взятий на себе обов'язок банк виконав належним чином, в той час, як позичальник ОСОБА_3 належним чином своїх договірних зобов'язань не дотримав, у зв'язку із чим станом на 17 березня 2015 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 28 278.30 доларів США, що еквівалентно 628 909 грн. 39 коп. з яких: 25 618.83 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 999.12 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 341.35 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 319 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Посилаючись на викладені обставини ПАТ КБ «ПриватБанк» просило cуд позов задовольнити, стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість за судовим рішенням.

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 02 серпня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23 листопада 2006 року за №NKTGGK09440013 станом 17 березня 2015 року на загальну суму 28 278.30 доларів США, що еквівалентно 628 909 грн. 39 коп., із яких: 25 618.83 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 999.12 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 341.35 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом; 319 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 3 654 грн. на відшкодування судового збору.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2017 року рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 02 серпня 2016 року скасовано. В задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до правил ст.422 ЦПК України, після закінчення касаційного провадження справу повернуто до суду, який її розглянув.

Проте, на виконання Указу Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення нових апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Миколаївської області ліквідовано та утворено новий Миколаївський апеляційний суд, який розпочав роботу 03 жовтня 2018 року.

Згідно з ч.5 ст.31 ЦПК України, у разі ліквідації суду, справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом.

29 листопада 2018 року справа надійшла до Миколаївського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 29 листопада 2018 року визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач - Серебрякова Т.В., судді: Галущенко О.І., Лисенко П.П.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі. Також, одним із доводів апеляційної скарги, відповідач зазначав про порушення його прав, як споживача, відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 слід задовольнити частково.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не в повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань виникла заборгованість за кредитним договором, що є достатньою підставою для дострокового стягнення з відповідача кредитної заборгованості відповідно до положень ст.ст.526,611, ч.2 ст.1050 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про доведеність факту неналежного виконання позичальником кредитних зобов'язань та наявності підстав для задоволення вимог про стягнення основної суми боргу та процентів за користування кредитними коштами. Водночас колегія суддів не погоджується з рішенням суду в частині стягнення комісії та обчислення розміру пені в іноземній валюті, з огляду на наступне.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов'язань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Відповідно до ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

З матеріалів справи убачається, що між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_3 у простій письмовій формі укладено кредитний договір №NKTGGK09440013 від 23 листопада 2006 року, за умовами якого відповідач отримав кредит, у вигляді невідновлювальної кредитної ліній у розмірі 38 400 доларів США на наступні цілі: у розмірі 32 000.00 доларів США на придбання житла, у розмірі 6 400 доларів США на сплату страхових платежів (том 1 а.с.10-12).

Сторони договору узгодили, що позичальник сплачує відсотки за користування кредитом у розмірі 10.08% річних (0.84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом), винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0.20% від суми виданого кредиту, винагороду за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 договору і зобов'язується повернути кредитні кошти банку в строк, обумовлений договором.

Згідно п.2.2.10 договору, позичальник зобов'язується при настанні випадків, передбачених п.2.3.3 даного договору, достроково погасити заборгованість перед банком в повному обсязі.

Одним з випадків, передбаченим п.2.3.3 договору є порушення позичальником зобов'язань, передбачених умовами даного договору.

Згідно розрахунку наданого банком, станом на 17 березня 2015 року ОСОБА_3 має заборгованість в загальному розмірі 28 278.30 доларів США з яких: 25 618.83 доларів США - заборгованість за основною сумою кредиту, 1 999.12 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 341.35 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 319 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором (том 1 а.с.5-8).

З 21 травня 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило свою назву на АТ КБ «ПриватБанк».

Крім того виконання кредитних зобов'язань забезпечено нотаріально посвідченим іпотечним договором від 23 листопада 2006 року.

За умовами вищевказаного іпотечного договору ОСОБА_3 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, яка придбана за кредитні кошти (том 1 а.с.158-163).

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу).

Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Розмір, умови надання та повернення грошових коштів, сплати процентів, у тому числі черговість погашення заборгованості, а також інша відповідальність за порушення виконання зобов'язання, визначаються за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору.

Відповідно до ст.57, ч.1 ст.58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Звертаючись до суду із позовом до боржника, банк посилався на наявність у останнього заборгованості за кредитним договором та на підтвердження цього надав розрахунок, в якому відображено суму отриманих коштів, дату та суму погашення тіла кредиту, прострочених та нарахованих відсотків.

Факт неналежного виконання кредитних зобов'язань та наявність кредитної заборгованості відповідачем не спростовано.

Отже, проводячи оцінку поданих сторонами доказів, суд першої інстанції, з урахуванням мети правочину, відносин між сторонами, поведінки сторін та обставин, що мають значення, правильно вважав, що між сторонами був укладений договір про надання кредиту, що свідчить про наявність між сторонами кредитних правовідносин, а тому виходячи із факту порушення позичальником зобов'язань по обумовленому договору, дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача та обґрунтовано поклав на позичальника обов'язок відшкодувати банку заборгованість за договором.

Разом з тим, стягуючи з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що умовами договору передбачено сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту в момент надання кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України «Про захист прав споживачів» (в редакції, який діяв на час виникнення спірних правовідносин).

За положеннями ч.5 ст.11, ч.ч.1,2,5,7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами другим та третім ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22,23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вбачається, що положення пунктів 22,23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (які були чинними на час виконання договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Пунктом 6.2 кредитного договору передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених п.2.2.11 договору, банк зобов'язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Пунктом 1.1 кредитного договору, зокрема, передбачено сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.20% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту.

Встановлення умовами договору винагороди суперечить наведеним вище положенням, оскільки умовами договору передбачено щомісячну сплату процентів.

При цьому позивач нарахував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, що є незаконним.

За таких обставин, комісія у розмірі 341.35 доларів США, нарахована банком, стягненню з відповідача не підлягає.

Також колегія суддів не погоджується з нарахуванням пені в іноземній валюті.

Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ч.2 ст.546 ЦК України - пеня є видом забезпечення виконання зобов'язання, виходячи зі ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19 лютого 1993 року, відповідно до вимог ст.192 ЦК України - розрахунок пені має здійснюватися у грошовій одиниці України - гривні.

За змістом п.4.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого п.п.2.2.2, 2.2.3 договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0.15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквівалентні по курсу НБУ на дату сплати.

Отже, пеня може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні вона повинна обчислюватись на момент прострочення зобов'язання, а не визначенням гривневого еквіваленту.

Суди першої інстанції, задовольняючи вимоги банку щодо стягнення пені в іноземній валюті, не урахували зазначених вимог чинного законодавства, що призвело до прийняття у цій частині незаконного рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки відповідності кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів не приймає до уваги, оскільки установивши, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, районний суд обґрунтовано не прийняв до уваги доводи відповідача щодо порушення його права, як споживача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не були виконані вимоги закону, а саме - до укладання договору позичальнику не була надана інформація про умови кредитування в повному обсязі суперечить змісту анкети - заяви від 07 листопада 2006 року, відповідно до якої, перед укладенням кредитного договору відповідач був ознайомлений та згодний із умовами кредитування, які були наданні йому в письмовій формі.

Доводи апеляційної скарги про наявність розбіжностей в договорі щодо кінцевого строку повернення коштів не мають правого значення для вирішення справи, оскільки позивачем пред'явлені вимоги про дострокове стягнення заборгованості за договором.

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем будь-якої заборгованості за кредитним договором суперечать встановленим обставинам справи та наведеним положенням закону.

Разом з тим враховуючи, що рішення суду ухвалено з порушенням положень матеріального закону, то воно в силу положень п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає зміні із зазначенням часткового задоволення позовних вимог, а саме - стягнення з відповідача 27 617.95 доларів США заборгованості за кредитом та процентами та 7 094 грн. 53 коп. пені. В задоволенні позовних вимог про стягнення комісії слід відмовити.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що рішення суду підлягає зміні, необхідно відповідно змінити і розподіл судових витрат, здійснений судом першої інстанції.

При звернення до суду позивачем було сплачено 3 654 грн. судового збору, які підлягають поверненню позивачу пропорційно задоволеним вимогам (621 317 грн. 77 коп.) від загальної суми позовних вимог (628 909 грн. 39 коп.), що становить 3 580 грн. 92 коп.

Також необхідно провести розподіл судових витрат, понесених в апеляційній інстанції - сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

ОСОБА_3 при зверненні з апеляційною скаргою сплатив 3 000 грн.

У зв'язку із частковим задоволенням позову на користь відповідача слід стягнути сплачений ним за подання апеляційної скарги судовий збір пропорційно від суми, на яку зменшено стягнення порівняно із судом першої інстанції, тобто 60 грн.

В силу ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За такого колегія суддів вважає за необхідне покласти на ОСОБА_3 обов'язок сплатити на користь позивача різницю між судовими витратами, які підлягають стягненню, а саме - 3 520 грн. 92 коп. (3 580 грн. 92 коп. - 60 грн.).

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 02 серпня 2016 року в частині задоволених вимог про стягнення комісії скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 02 серпня 2016 року в частині стягнення основного боргу, процентів, пені та судових витрат змінити, виклавши в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_3, реєстраційний номер НОМЕР_1, на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 27 617.95 доларів США, що еквівалентно 614 223 грн. 21 коп. заборгованості за основною сумою кредиту та процентами за користування кредитними коштами (25 618.83 доларів США- заборгованість за основною сумою кредиту, що еквівалентно 569 762 грн. 77 коп. та 1 999.12 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, що еквівалентно 44 460 грн. 43 коп.), а також 7 094 (сім тисяч дев'яносто чотири) грн. 56 коп. пені за кредитним договором №NKTGGK09440013, укладеним 23 листопада 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк та ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3, реєстраційний номер НОМЕР_1, на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 3 520 (три тисячі п'ятсот двадцять) грн. 92 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 13 лютого 2019 року