ПОСТАНОВА

Іменем України

18 грудня 2019 року м. Кропивницький

справа № 398/190/16-ц

провадження № 22-ц/4809/1781/19

Кропивницький апеляційний суд в складколегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т. М.

суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.

секретар Бодопрост М. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник за довіреністю - ОСОБА_2

відповідачі - ОСОБА_3 , представник - адвокат Гулий Андрій Васильович, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представник - адвокат Малека Ірина Василівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 вересня 2019 року у складі судді Ніколаєва М. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - банк) звернулось в суд із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначало, що 10 квітня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №7/KVN6-04-08, за умовами якого банк відкрив ОСОБА_3 відновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності в сумі 76 200,00 доларів США, з оплатою по процентній ставці 16,5 % річних. В свою чергу ОСОБА_3 зобов`язався повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором до 10 квітня 2023 року. Пунктом 3.1 кредитного договору погоджено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення. 10 квітня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 7/KVN6-Р. Банк виконав умови кредитного договору, проте ОСОБА_3 зобов`язання щодо своєчасного повернення кредитних ресурсів, процентів за користування кредитними ресурсами та комісійної винагороди в порядку та строки, визначені кредитним договором, не виконував належним чином, у зв`язку з чим, станом на 12 жовтня 2015 року заборгованість ОСОБА_3 перед банком становила 1 427 684 грн. 56 коп., з яких: 37 145,23 доларів США (гривневий еквівалент по курсу НБУ станом на 12 жовтня 2015 року 1 долар США/21.4962 грн., 798 481 ,29 грн.) - сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту; 5 656,21 доларів США (гривневий еквівалент по курсу НБУ станом на 12 жовтня 2015 року 1 долар США/21.4962 грн., 121 587,02 грн.) - сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту; 823,93 доларів США (гривневий еквівалент по курсу НБУ станом на 12 жовтня 2015 року 1 долар США/21.4962 грн., 17 711,36 грн.) - сума строкової заборгованості по відсоткам; 4 729,05 доларів США (гривневий еквівалент по курсу НБУ станом на 12 жовтня 2015 року 1 долар США/21.4962 грн., 101 656,60 грн.) - сума простроченої заборгованості по відсоткам; 388 248,29 грн. - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсоткам.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь банку заборгованість у розмірі 1 427 684 грн. 56 коп.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду від 15 березня 2018 року за клопотанням банку залучено до участі у справі як позивача ОСОБА_1 - правонаступника Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (т.1 а.с.169).

У ході розгляду справи ОСОБА_1 подав заяву про уточнення позовних вимог та просив залучити до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_5 . Зазначав, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено попередній договір від 25 січня 2010 року, відповідно до якого ОСОБА_5 зобов?язалася виконати зобов?язання ОСОБА_3 перед Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором №7/KVN6-04-08 від 10 квітня 2008 року. Просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 5 036 803 грн. 34 коп., з яких: 4 987 610 грн. 47 коп. - пеня; 49 192 грн. 87 коп. - 3% річних (т.1 а.с.198-200).

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду від 31 травня 2018 року залучено до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_5 (т.1 а.с.210).

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Гулий А.В. в засіданні суду першої інстанції позов визнав.

Відповідач ОСОБА_4 просив в задоволенні позову відмовити (т.2 а.с.15).

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 24 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 7/KVN6-04-08 від 10 квітня 2008 року у розмірі 388 248 грн. 29 коп., нарахована банком в межах одного року до пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення кредитута судові витрати в сумі 2 327 грн. 35 коп. У задоволенні решти позовних вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову в частині стягнення пені, стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 4 987 610 грн. 47 коп. Зазначає, що заявою від 31 травня 2018 року він фактично змінив предмет позову і просив суд стягнути з відповідачів лише заборгованість по нарахованій пені та 3 % річних. Тобто дострокове повернення кредиту та процентів не були предметом судового розгляду, така вимога не стояла, про що неодноразово зазначав його представник у судовому засіданні. У матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення кредитора до боржника (позичальника) з вимогою про дострокове повернення кредиту та процентів у порядку, визначеному п.3.4. договору про відкриття кредитної лінії. Також 01 лютого 2018 року на виконання цього договору ОСОБА_3 передав йому 42 801,44 доларів США заборгованості за кредитними коштами та 22 031,53 доларів США заборгованості за нарахованими процентами станом на 30 січня 2018 року, всього 64 832,97 доларів США. Він таке виконання прийняв. Такими діями вони підтвердили наявність між ними договірних зобов?язань та чинність договору про відкриття кредитної лінії. В ході судового розгляду ні він, ні ОСОБА_3 не заперечували чинність та незмінність умов договору. З укладенням попереднього договору від 25 січня 2010 року, за яким ОСОБА_5 взяла на себе зобов?язання боржника за договором про відкриття кредитної лінії, відбулась заміна боржника ОСОБА_3 на ОСОБА_5 . Прийнявши від ОСОБА_5 виконання зобов?язань боржника він надав свою згоду на заміну боржника у зобов?язанні. Оскільки виконання зобов?язань за договором про відкриття кредитної лінії було забезпечено первісним боржником іпотечним договором, то первісний боржник має нести солідарну відповідальність разом з новим боржником за невиконання зобов?язань за договором про відкриття кредитної лінії.

Апеляційне провадження відкрито 12 листопада 2019 року (т.3 а.с.248), ухвалою від 19 листопада 2019 року справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 04 грудня 2019 року (т.4 а.с.5). За клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Гулого А.В. в зв`язку з його зайнятістю в іншому судовому засіданні (т.4 а.с.46-4) та клопотанням позивача ОСОБА_1 в зв`язку з його відрядженням (т.4 а.с.49-51) розгляд справи відкладено на 18 грудня 2019 року.(т.4 а.с.56).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_5 просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що позивач в апеляційній скарзі вказує на те, що за попереднім договором 25 січня 2010 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 відбулася заміна боржника ОСОБА_3 на ОСОБА_5 у зобов?язанні за кредитним договором № 7/KVN6-04-08 від 10 квітня 2008 року. Позивач не надав суду договори, за якими би ОСОБА_5 перебувала із ним або з банком, за вказаним кредитним договором, в подібних правовідносинах або набула б зобов`язання за такими правовідносинами. Позивач помиляється щодо існування такого факту, як заміна боржника у зобов`язанні за кредитним договором № 7/KVN6-04-08 від 10 квітня 2008 року на ОСОБА_5 Правовідносини за попереднім договором не мають нічого спільного із кредитними правовідносинами. За змістом попередній договір купівлі-продажу квартири не містить іншого предмету зобов`язання, ніж купівля-продаж у визначені ним строки в майбутньому за 90000 дол. США, з яких 43657,94 дол.США ОСОБА_3 отримав при підписанні попереднього договору. Відповідно до письмової розписки від 01 лютого 2018 року ОСОБА_3 , а не ОСОБА_1 , отримав від ОСОБА_5 суму 64832,97 доларів США згідно умов попереднього договору від 25 січня 2010 року та в рахунок погашення ним заборгованості за вказаним кредитним договором. Загальна сума переданих на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу квартири склала 111132,97 доларів США, що більше за вартість (ціну) об`єкту відчуження за попереднім договором. Станом на 01 лютого 2018 року своє зобов`язання за попереднім договором ОСОБА_5 (покупець) перед ОСОБА_3 (продавцем) виконала повністю, навіть на більшу суму і в найкоротші строки ніж визначені договором, що породжує виконання обов`язків за таким попереднім договором. Поза належним правовим аналізом суду залишилися аргументи представника відповідача ОСОБА_5 щодо наявності у правовідносинах за договором про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитним договором від 30 січня 2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 ознак договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Пред`явивши 05 листопада 2015 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, сплату відсотків за користування кредитними ресурсами та пені, та звернувшись в січні 2016 року з позовом в суд, банк змінив строк виконання основного зобов`язання. З дати направлення банком стороні (сторонам) кредитного договору вимоги про дострокове погашення всієї суми боргу відсотки та пеня не нараховуються (т.4 а.с.16-23).

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відзив на апеляційну скаргу не подавали.

В засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, а представник відповідача ОСОБА_5 просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник Гулий А.В. , відповідач ОСОБА_4 повідомлені про дату час та місце розгляду справи в установленому законом порядку (т.4 а.с.31,59-60,64-66, 68-70,7379-80,83-84) в засідання апеляційного суду не прибули повторно.

Від адвоката Гулого А.В. надійшло клопотання про повторне відкладення розгляду справи в зв`язку з його відрядженням (а.с.81-83).

За правилами ч.2 і ч.3 ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час та місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними, а повторна неявка в судове засідання учасника справи незалежно від причини неявки не є підставою для відкладення розгляду справи.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, 10 квітня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №7/KVN6-04-08, за умовами якого банк відкрив ОСОБА_3 відновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності в сумі 76 200,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 10 квітня 2023 року зі сплатою процентів в розмірі 16,5 % річних (т.1 а.с.7-9).

10 квітня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 7/KVN6-Р (т.1 а.с.6).

Банк свої зобов`язання за договором виконав і позичальник отримав кредитні кошти (т.1 а.с.36-38), однак свої зобов`язання за договором виконував не належним чином, внаслідок чого станом на 12 жовтня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором в сумі 1 427 684 грн. 56 коп., з яких: 37 145,23 доларів США (гривневий еквівалент по курсу НБУ станом на 12 жовтня 2015 року 1 долар США/21.4962 грн., 798 481 ,29 грн.), яка складається:

- 37 145,23 доларів США сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту;

- 5 656,21 доларів США сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту;

- 823,93 доларів США сума строкової заборгованості за відсотками;

- 4 729,05 доларів США сума простроченої заборгованості по відсотками;

- 388 248,29 грн. пеня за прострочення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, що підтверджується розрахунком заборгованості ( т.1 а.с.23-35).

В суд з позовом до боржника і поручителя банк звернувся 15 січня 2016 року, здавши позов на пошту (т.1 а.с.50).

В матеріалах справи є досудова вимога від 05 листопада 2015 року, адресована поручителю ОСОБА_4 , в якій зазначається, що з лютого 2015 року позичальник не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, тому банк станом на 19 травня 2015 року визначив загальну суму заборгованості 45117,55 дол.США, з яких прострочена сума становить 1632,76 дол. США, та просив достроково погасити всю заборгованість за кредитним договором протягом 30 днів (т.1 а.с.39).

Суд першої інстанції правильно встановив, що пред`явивши досудову вимогу та звернувшись до відповідачів з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк скористався своїм правом дострокового повернення кредиту та сплати процентів, закріпленим у частині другій статті 1050 ЦК України.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. У такому випадку вважається таким, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:від 20 листопада 2019 року у справі № 401/2734/15-ц, провадження № 61-26484св18.

30 січня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси і кредит» та ОСОБА_1 укладено та нотаріально посвідчено за результатами відкритих торгів (аукціону) договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого банк відступив шляхом продажу за 482100 грн. право вимоги банку за кредитним іпотечним договорами, укладеними з відповідачем ОСОБА_3 , та договором поруки, укладеним з ОСОБА_4 щодо погашення заборгованості за тілом кредиту 42 801,44 дол.США, процентів 22 031,53 дол.США та пені 4 987 610 грн.47 коп.(т.1 а с.157-159).

З наданого банком розрахунку вбачається, що незважаючи на зміну строку кредитування та звернення з позовом до суду про дострокове погашення коштів за кредитним договором, банк продовжував нараховувати проценти за користування кредитними коштами та неустойку у вигляді пені, внаслідок чого розмір процентів збільшився з 5552,98 дол. США до 22 031,53 дол.США, а пеня з 388 248 грн. 29 коп. до 4 987 610 грн.47 коп. (т.3 а.с.2-35,58-72). Крім того, колегія сддів зазначає, що проценти, які нараховані з жовтня 2015 року по березень 2016 року позивальником сплачувалися.

За таких обставин та з урахуванням правових висновків Верховного Суду суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для стягнення з відповідачів пені в сумі 4 987 610 грн.47 коп., розмір якої визначено після звернення банку з позовом в суд. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують.

Як вбачається з розрахунку та позову, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачів в зв`язку з несплатою пені в розмірі 4 987 610 грн.47 коп. три проценти річних в сумі 49 192 грн.87 коп., яка нарахована станом на 30 травня 2018 року (т.1 а.с.198-200, 205).

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (п. 3 ст. 549 ЦК України).

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, тобто як пеня так і три проценти річних можуть нараховуватись на суму простроченого основного грошового зобов`язання.

Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення 3% річних від суми пені, суд першої інстанції правильно врахував, що оскільки стягнення неустойки є самостійною мірою цивільно-правової відповідальності, то на суму неустойки не нараховуються проценти, що передбачено ч. 2 ст. 550 ЦК України). Під процентами в цьому випадку слід розуміти проценти за користування чужими грошовими коштами, стягнення яких передбачене ст. 536 ЦК України, та проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, які стягуються відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник ОСОБА_3 - Гулий А.В. та представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтвердили, що ОСОБА_3 01 лютого 2018 року отримав від ОСОБА_5 64 832,97 дол. США, які передав ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №7/KVN6-04-08 від 10 квітня 2008 року. Ці обставини також викладені в розписці від 01 лютого 2018 року (т.2 а.с.6), яку ніхто не оспорює.

За умовами нотаріально посвідченого попереднього договору від 25 січня 2010 року ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) зобов`язалися у майбутньому в строк до 10 квітня 2023 року укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за 90 000 дол. США, а вчинення підпису у попередньому договорі підтверджує сплату продавцю ОСОБА_3 покупцем ОСОБА_5 46 300 дол. США в якості попередньої оплати вартості квартири. Також сторони погодили, що ОСОБА_5 буде сплачувати/погашати заборгованість ОСОБА_3 перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», яка утворилася відповідно до кредитного договору №7/KVN6-04-08 від 10 квітня 2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та банком та визначили, що на день його підписання заборгованість ОСОБА_3 перед банком складала 43 657,94 дол. США і саме цю заборгованість взяла зобов`язання сплачувати ОСОБА_5 (т.1 а.с. 206 ). В матеріалах справи відсутні письмовиі докази, що ОСОБА_5 брала зобов`язання погашати пеню за кредитним договором.

Відповідно до ст.520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведенням боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. За правилами ст.521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень ст.513 ЦПК України: правочин щодо заміни боржника у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання.

Письмових доказів, що між банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено письмовий договір про заміну в кредитному договорі боржника ОСОБА_3 на боржника ОСОБА_5 , не надано, відсутній такий письмовий договір і між позивачем ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції правильно зазначив, що домовленість між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в попередньому договорі про погашення заборгованості за кредитним договором на суму 43 657,94 дол. США, не є заміною боржника в кредитному договорі.

Доводи позивача такого висновку суду не спростовують та підтверджуються позовом банку, розрахунком банку, а також договором від 30 січня 2018 року про відступлення прав вимоги за кредитним договором, в якому боржником значиться саме ОСОБА_3 , а не ОСОБА_5 .

Наведене свідчить, що відсутні передбачені законом підстави для збільшення пені з 388 248 грн. 29 коп. до 4 987 610 грн.47 коп. та стягнення її солідарно з усіх відповідачів у справі на користь позивача ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та зводять до переоцінки доказів у справі, зокрема, щодо настання строку кредитування та заміни боржника у зобов`язанні, однак підстави для переоцінки доказів апеляційним судом відповідно до ст.367 ЦПК України відсутні.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 рішення суду про стягнення з них коштів не оскаржували, тому суд апеляційної інстанції не дає правової оцінки рішенню суду про стягнення з них пені.

В межах вимог та доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про збідьшення пені не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 вересня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 26 грудня 2019 року.

Головуюча суддя Т. М. Авраменко

Судді: Л. В. Суровицька

В. В. Черненко