Постанова

Іменем України

11 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 303/4844/16-ц

провадження № 61-25373св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: виконавчий комітет Мукачівської міської ради Закарпатської області, Мукачівська міська рада, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 грудня

2016 року у складі судді Слюсарчука В. М. та постанову апеляційного суду Закарпатської області від 20 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Фазикош Г. В., Собослоя Г. Г., Готри Т. Ю.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області, Мукачівської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

ОСОБА_8 про визнання рішення недійсним.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1, яка була подарована йому батьком ОСОБА_7, а ним набута на підставі договору купівлі-продажу від 01 вересня 1992 року, відповідно до якого останній придбав від Закарпатського обласного автомобільного учбового комбінату 1/4 частину незавершеного будівництвом житлового чотирьохквартирного будинку готовністю 38 %.

Шляхом укладення аналогічних договорів 1/4 частку незавершеного будівництвом житлового будинку придбали також ОСОБА_9, ОСОБА_5 та ОСОБА_10

Разом з правом власності на частку в будинку ними було набуто право спільної сумісної власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок та яка виділялася для його будівництва.

Рішенням виконкому Мукачівської міської ради від 25 червня 1998 року № 156 затверджено матеріали розподілу земельної ділянки спільного користування по АДРЕСА_1. Зокрема, закріплено: за ОСОБА_5 земельну ділянку площею 497 кв.м; за ОСОБА_6 земельну ділянку площею 497 кв.м; за ОСОБА_7 земельну ділянку площею 513 кв.м; земельну ділянку площею 218 кв.м залишено в спільному користуванні мешканців двору.

В рішенні апеляційного суду Закарпатської області від 24 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_12 до виконкому Мукачівської міської ради про визнання недійсним рішення виконкому Мукачівської міської ради

від 25 червня 1998 року № 156 встановлено, що рішення з питань виділення та закріплення за власниками квартир у даному житловому будинку частини прибудинкової земельної ділянки повинно було прийматися не виконкомом Мукачівської міської ради, а безпосередньо міською радою.

Прийняте рішення про розподіл земельних ділянок створює позивачу певні перешкоди, а саме заїзд, який є ділянкою спільного користування, проходить вздовж стін його помешкання, що заважає нормально та повноцінно обслуговувати квартиру, спричиняє конфлікт з сусідами.

ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним рішення Мукачівського міськвиконкому «Про землекористування» за № 156 від 25 червня 1998 року в частині пункту другого по питанню вісім, яким було затверджено матеріали розподілу спільного землекористування земельної ділянки по АДРЕСА_1 та закріплено за ОСОБА_5 земельну ділянку площею 497 кв.м; закріплено за ОСОБА_6 земельну ділянку площею 497 кв.м; закріплено за ОСОБА_7 земельну ділянку площею 513 кв.м, а земельну ділянку площею 218 кв.м залишено в спільному користуванні мешканців двору.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 13 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_4 не є власником земельної ділянки, а отже його права не порушені. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 28 березня 2017 року провадження у справі зупинено до залучення правонаступників відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які померли.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2017 року провадження у даній справі відновлено, оскільки від приватних нотаріусів надійшли листи про відкриття спадкових справ та коло спадкоємців. Зокрема, спадкоємцем ОСОБА_6 є його дружина ОСОБА_13, а спадкоємцем ОСОБА_7 є його син ОСОБА_4

Постановою апеляційного суду Закарпатської області від 20 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 13 грудня 2016 року змінено у мотивувальній частині.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачами.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

30 березня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 грудня

2016 року та постанову апеляційного суду Закарпатської області від

20 лютого 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій безпідставно застосували строк позовної давності. Оскільки перебіг строку позовної давності починається не від дня настання певної події, яка порушує права чи інтереси особи, а саме від дня, коли особа довідалась про порушення свого права. Позивач про порушене своє право дізнався лише 24 березня

2015 року з рішення суду апеляційної інстанції, яким встановлено, що рішення з приводу виділення та закріплення за власниками квартир у даному житловому будинку частини земельної ділянки повинно було прийматись не виконавчим комітетом Мукачівської міської ради Закарпатської області, а безпосередньо міської радою

Доводи інших учасників справи:

25 липня 2018 року виконавчий комітет Мукачівської міської ради через засоби поштового зв'язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 грудня

2016 року та постанову апеляційного суду Закарпатської області від

20 лютого 2018 року залишити без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що обставини, на які посилається заявник, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки такі спростовуються матеріалами справи. Оскаржувані судові рішення прийняті з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Додаткові доводи особи, яка подає касаційну скаргу:

09 серпня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку подав до Верховного Суду додаткові пояснення до касаційної скарги, які обґрунтовані тим, що доводи наведені у відзиві на касаційну скаргу є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.

У травні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

У червні 2018 року матеріали цивільної справи передано судді-доповідачу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу та в додаткових поясненнях до касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи:

ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1, яка була подарована йому батьком ОСОБА_7 В свою чергу останній набув цю квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 01 вересня 1992 року, відповідно до якого придбав від Закарпатського обласного автомобільного учбового комбінату 1/4 частину незавершеного будівництвом житлового чотирьохквартирного будинку готовністю 38 %.

Шляхом укладення аналогічних договорів 1/4 частину незавершеного будівництвом житлового будинку придбали також ОСОБА_9, ОСОБА_5 та ОСОБА_10

Разом з правом власності на частку в будинку ними було набуто права щодо земельної ділянки, на якій розташований будинок та яка виділялася для його будівництва.

Рішенням виконкому Мукачівської міської ради від 25 червня 1998 року № 156 затверджено матеріали розподілу земельної ділянки спільного користування по АДРЕСА_1. Зокрема, закріплено: за ОСОБА_5 земельну ділянку площею 497 кв.м; за ОСОБА_6 земельну ділянку площею 497 кв.м; за ОСОБА_7 земельну ділянку площею 513 кв.м; земельну ділянку площею 218 кв.м залишено в спільному користуванні мешканців двору.

На підставі рішення виконкому Мукачівської міської ради від 25 червня

1998 року № 156 було видано державні акти на право власності на землю. При цьому, ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 погодили та підписали межі даних земельних ділянок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, спадкоємцем його майна є син ОСОБА_4 (позивач).

У 2014 році до суду з позовом про визнання недійсним рішення виконкому Мукачівської міської ради від 25 червня 1998 року № 156 звернулася ОСОБА_12 Цей позов було розглянуто і рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24 березня 2015 року у позові відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Водночас, цим рішенням встановлено, що рішення з приводу виділення та закріплення за власниками квартир у даному житловому будинку частини прибудинкової земельної ділянки повинно було прийматися не виконкомом Мукачівської міської ради, а безпосередньо міською радою.

В жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся із позовом про визнання недійсним рішення виконкому Мукачівської міської ради від 25 червня

1998 року № 156, яке є предметом оспорення у цій судовій справі. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2016 року у задоволенні цього позову було відмовлено, оскільки позов був пред'явлений, а справу вирішено щодо неналежних відповідачів.

У подальшому позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом

15 серпня 2016 року повторно, по спливу 18-ти років після прийняття оспорюваного рішення виконкому Мукачівської міської ради від 25 червня 1998 року № 156, з вимогою про визнання недійсним цього рішення. У цій справі вимога пред'явлена до належних відповідачів. При цьому позивач довів наявність у нього права, на захист якого він звернувся.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, представник виконкому Мукачівської міської ради Нестеренко Т. Г., а також представник відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_5 - ОСОБА_14 зробили заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності (а. с. 45, 70-71).

Норми права, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах:

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Суд апеляційної інстанції встановивши, що позивачу було відомо про рішення міської ради щодо розподілу земельної ділянки щонайменше починаючи з

08 лютого 2012 року (день реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації, яка підписана ОСОБА_4). Позов подано 15 серпня

2016 року, тобто по спливу трьох років. Поважних причин для поновлення строку не встановлено. У зв'язку з цим суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про пропуск строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, і зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до правил статті 400 ЦПК України виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 грудня 2016 року, в незміненій його частині, та постанову апеляційного суду Закарпатської області від 20 лютого 2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 13 грудня 2016 року, в незміненій його частині, та постанову апеляційного суду Закарпатської області від 20 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська