судді Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Яремка В. В.
13 листопада 2019 року
Обставини справи
Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 17 жовтня 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2013 року рішення Свялявського районного суду Закарпатської області від 17 жовтня 2012 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Рішення 41-ї сесії 2-го скликання Солочинської сільської ради Свалявського району від 27 вересня 2005 року в частині затвердження проекту зміни цільового призначення земельної ділянки площею 0,4136 га, яка перебувала у власності ОСОБА_1 , що розташована у с. Солочин, урочище «Біласовиця» Свалявського району, із земель сільськогосподарського призначення на землі для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд визнано незаконним та скасовано. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 25 жовтня 2005 року серії ЗК № 057016, виданий ОСОБА_1 , кадастровий номер :03:001:0087, площею 0,4136 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 336.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що Солочинська сільська рада на 41-ій сесії 2-го скликання прийняла рішення від 27 вересня 2005 року про затвердження проекту зміни цільового призначення земельної ділянки площею 0,4136 га, яка перебувала у власності ОСОБА_1 , із земель сільськогосподарського призначення на землі для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, з порушенням вимог чинного законодавства та без погодження з органом державного гірничого нагляду, а тому таке рішення слід визнати незаконним та скасувати. Враховуючи, що державний акт на право власності на земельну ділянку від 25 жовтня 2005 року серії ЗК № 057016 виданий ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку площею 0,4136 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на підставі незаконного рішення, то він є недійсним.

У вересні 2017 року ОСОБА_2 як особа, яка не брала участі у справі, звернулась до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що заявнику на праві приватної власності належить земельна ділянка, яка знаходиться у с. Солочин, урочище «Біласовиця», Свалявського району, що підтверджується договором дарування, укладеним 13 вересня 2013 року. При ухваленні апеляційним судом рішення від 23 жовтня 2013 року ОСОБА_2 як власника земельної ділянки не було залучено до участі у справі, що позбавило заявника можливості взяти участь у розгляді справи з метою захисту її прав та законних інтересів. Крім того, зазначала, що зміна цільового призначення земельної ділянки станом на 2005 рік проводилась згідно з вимогами статті 20 Земельного кодексу України та Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 502, які не передбачають погодження проекту відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється, з відповідними територіальними геологічними підприємствами та органами державного гірничого нагляду, однак суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин зазначені норми.

Висновок Верховного Суду

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2013 року залишено без змін.

Залишаючи без змін судове рішення апеляційного суду, Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про те, що Солочинська сільська рада на 41-ій сесії 2-го скликання прийняла рішення від 27 вересня 2005 року про затвердження проекту зміни цільового призначення земельної ділянки площею 0,4136 га, розташованої у с. Солочин, урочище «Біласовиця» Свалявського району, яка перебувала у власності ОСОБА_1 із земель сільськогосподарського призначення на землі для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з порушенням вимог чинного законодавства та без погодження з органом державного гірничого нагляду, що є підставою для визнання рішення незаконним та його скасування та як наслідок визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 057016 від 25 жовтня 2005 року, виданого ОСОБА_1 .

Відхиляючи доводи касаційної скарги про те, що при ухваленні апеляційним судом рішення від 23 жовтня 2013 року ОСОБА_2 як власника земельної ділянки не було залучено до участі у справі, колегія суддів зазначила, що набувши право власності на спірну земельну ділянку у вересні 2013 року, ОСОБА_2 не повідомила суд апеляційної інстанції, що вона є новим власником земельної ділянки, а відповідно не скористалася своїми процесуальними правами на залучення її до участі у справі як правонаступника.

Зміст окремої думки

З такими висновками Верховного Суду не погоджуюся, у зв`язку з чим відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) викладаю окрему думку.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2013 року ОСОБА_2 оскаржувала як особа, яка не брала участі у справі. Зазначала, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка, яка знаходиться у с. Солочин, урочище «Біласовиця» Свалявського району, що підтверджується договором дарування, укладеним 13 вересня 2013 року. Під час ухвалення апеляційним судом рішення її як власника земельної ділянки не було залучено до участі у справі, що позбавило заявника можливості взяти участь у розгляді справи з метою захисту її прав та законних інтересів.

Отже, заявник стверджувала про порушення її права на участь в апеляційному розгляді справи, де вирішувалося її право на земельну ділянку без її участі.

Відповідно до частини першої статті 324 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій (далі - ЦПК України 2004 року) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку:

1) рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, рішення і ухвали апеляційного суду, ухвалені за результатами апеляційного розгляду;

2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 1, 3, 4, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 31 - 33 частини першої статті 293 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку і ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Отже, право касаційного оскарження судового рішення мають також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов`язки.

Зазначені особи можуть подати касаційну скаргу, якщо оскаржуваним рішенням суду безпосередньо вирішено питання про їх права, свободи або про їх обов`язки, тобто безпосередньо встановлено, змінено або припинено права та обов`язки цих осіб.

У справі, яка переглядається, предметом спору, який вирішувався судами, є визнання недійсним рішення сільської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку, яка належала ОСОБА_1 .

Проте на час ухвалення рішення судом апеляційної інстанції від 23 жовтня 2013 року, власником зазначеної земельної ділянки на підставі договору дарування від 13 вересня 2013 року була ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яку не було залучено до участі у розгляді справи у порядку процесуального правонаступництва.

Відповідно до частини першої статті 37 ЦПК України 2004 року у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Згідно з вимогами законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін або вказівку закону є частковим правонаступництвом (сингулярне правонаступництво), оскільки не передбачає переходу всіх у сукупності прав та обов`язків до правонаступника, однак є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Таким чином, за договором дарування земельної ділянки від 13 вересня 2013 року до ОСОБА_2 перейшло право власності на спірну земельну ділянку.

Тобто після направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відбулося правонаступництво і відповідно до статті 37 ЦПК України 2004 року апеляційний суд мав залучити до участі у справі ОСОБА_2

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2017 року визнано, що строк на касаційне оскарження ОСОБА_2 пропущений з поважних причин, цей строк поновлено та відкрито касаційне провадження у справі.

Отже, у справі встановлено, що ОСОБА_2 має право на касаційне оскарження судового рішення і що строк на його касаційне оскарження пропущений з поважних причин.

На час апеляційного розгляду справи власником спірної земельної ділянки була ОСОБА_2 , а тому саме вона мала бути залучена до участі у справі на стадії апеляційного розгляду як правонаступник ОСОБА_1

Скасувавши рішення суду першої інстанції та задовольнивши позов прокурора Свалявського району Закарпатської області у цій справі, апеляційний суд вирішив у такий спосіб питання про позбавлення права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Отже, за вказаних фактичних обставин та норм права суд касаційної інстанції мав підстави для скасування оскаржуваного рішення та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Натомість суд касаційної інстанції, незважаючи на наявність безумовних підстав для скасування оскаржуваного рішення, не спростувавши права ОСОБА_2 на касаційне оскарження рішення апеляційного суду, дійшов висновку про правильність по суті вирішення спору апеляційним судом.

Суд касаційної інстанції зазначив, що набувши право власності на спірну земельну ділянку у вересні 2013 року, ОСОБА_2 не повідомила суд апеляційної інстанції, де на той час розглядалась справа, про те, що вона є новим власником земельної ділянки, а відповідно не скористалася своїми процесуальними правами на залучення її до участі у справі як правонаступника, звернулась до суду касаційної інстанції лише через чотири роки після ухвалення оскаржуваного рішення, а правом на касаційне оскарження рішення апеляційного суду скористався первинний відповідач ОСОБА_1 .

Проте відповідно до частини першої статті 37 ЦПК України 2004 року обов`язок залучення до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу покладено на суд, а причини пропущення строку на касаційне оскарження визнано поважними.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Суд касаційної інстанції є «судом права», а тому позбавлення права ОСОБА_2 на участь в апеляційному розгляді справи позбавило її можливості доводити переконливість аргументів саме перед апеляційним судом як «судом факту».

В ухвалі щодо прийнятності заяви N 32671/02 Європейського суду з прав людини у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року Суд нагадав, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі Golder v. the United Kingdom, 21.02.1975 року, Серія A N 18, с. 18, п. 36), не є абсолютним; воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом в такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути (див. рішення у справі Guerin v. France, 29 липня 1998 року, Reports 1998-V, п. 37).

У справі, що переглядалася, ОСОБА_2 фактично була позбавлена права на участь в апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції, а саме за результатом апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції ухвалив нове, протилежне за змістом судове рішення.

Тому суд касаційної інстанції мав ці аргументи врахувати, скасувати оскаржуване рішення, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суддя: В. В. Яремко