ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року

м.Харків

справа № 640/9459/18

провадження № 22-ц/818/5985/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

Головуючого : Колтунової А.І.,

суддів: Бровченка І.О., Бурлаки І.В.

за участю: секретаря - Семикрас О.В.

учасників справи

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника Харківської міської ради Волинської Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Харківської міської ради про визнання протиправними та скасування рішення міської ради, скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку та державної реєстрації права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2019 року, ухвалене суддею - Чередник В.Є., в залі суду в м.Харкові,-

ВСТАНОВИВ:

29 травня 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , Харківської міської ради про визнання протиправними та скасування рішення міської ради, скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку та державної реєстрації права власності.

В обґрунтування свого позову позивач посилався на ті обставини, що 29 квітня 2004 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали посвідчений державним нотаріусом договір дарування житлового будинку.

Згідно умов даного договору ОСОБА_4 передала, а позивач - прийняв, у власність житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (на даний час АДРЕСА_1 ).

Для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд у 1959 році була надана земельна ділянка площею 1005 кв м., що підтверджується довідкою-характеристикою, виданою ОСОБА_4 . міським БТІ Харківської міської ради народних депутатів.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2007 року за ОСОБА_5 було визнано право власності на вказаний житловий будинок в порядку спадкування за законом після смерті його дружини ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За договором купівлі-продажу житлового будинку від 09 січня 2008 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_6 житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1

На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 06 травня 2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є., право власності на вказаний житловий будинок перейшло від ОСОБА_6 до ОСОБА_2 .

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18 березня 2009 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2007 року, яким за ОСОБА_5 було визнано право власності на вказаний житловий будинок в порядку спадкування за законом, скасовано за нововиявленими обставинами.

Рішенням Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 26 лютого 2014 року № 1477/14 земельну ділянку з кадастровим номером :14:009:0011 площею 0,1000 га передано у власність ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_2 на даний час АДРЕСА_3 ).

Приймаючи дане рішення, Харківська міська рада виходила з того, то будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2 , для обслуговування якого приватизувалася земельна ділянка, перебуває у власності ОСОБА_2 .

Проте, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2014 року, житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (на даний час - АДРЕСА_3 ) витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 .

Тим самим встановлено, що будинок з надвірними будівлями не був власністю ОСОБА_2 , а належав ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору дарування житлового будинку від 29 квітня 2004 року.

Отже, ОСОБА_2 не мав права приватизувати земельну ділянку для обслуговування цього будинку, так як він йому не належав.

Відповідно, Харківська міська рада не мала підстав для прийняття рішення про передачу у власність ОСОБА_2 зазначеної земельної ділянки.

Внаслідок прийняття протиправного рішення Харківською міською радою ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га і зареєстрував право власності на цю земельну ділянку у Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

У зв`язку з чим, позивач просив суд визнати протиправним та скасувати рішення 31 сесії Харківської міської ради 6 скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 26 лютого 2014 року № 1477/14 в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_4 . Визнати незаконним і скасувати свідоцтво про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :14:009:0011 площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_4 . Скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :14:009:0011 площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_4 .

06 серпня 2018 року ОСОБА_2 надав відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти задоволення позову. Зазначав, що договір дарування будинку від 29 квітня 2004 року, на який постійно посилається позивач, стосується не земельної ділянки, а домоволодіння, яке раніше знаходилось за адресою АДРЕСА_5 ), а земельна ділянка взагалі не була предметом цього договору. На час оформлення вищевказаного договору дарування у ОСОБА_4 , яка була власницею будинку, не було жодних оформлених документів на право власності, користування або оренди на земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Також такого права не було у жодного власника цього будинку. Це підтверджується довідкою про правовий статус земельної ділянки від 23 квітня 2008 року, виданою Харківською регіональною філією Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах». Земельна ділянка за адресою АДРЕСА_6 ) ніколи не була предметом судових спорів та право власності на неї не оспорювалося в жодному суді. Тобто у позивача нема жодного судового рішення, на яке він може посилатися для пред`явлення та обґрунтування своїх позовних вимог. Укладання договору дарування на будинок автоматично не надає право власності на земельну ділянку. Таке право надається після відповідного оформлення документів в установленому законом порядку. Після оформлення договору дарування на житловий будинок літ. " А-1" з надвірними будівлями, позивач не вчинив ніяких дій для належного оформлення права власності як на будинок, так і на земельну ділянку. Домоволодіння за адресою пров АДРЕСА_1 літ АДРЕСА_7 А-1" та надвірні будівлі з літерами Б,В, АДРЕСА_8 , огорожа 1-5 фактично існували до 2012 року, а після того як вони прийшли в непридатний для експлуатації стан були знесені. В зв`язку з чим, після отримання відповідної довідки МіськБТІ від 02 серпня 2014 року про знищення домоволодіння та згідно норм Цивільного Кодексу України, відповідачем було анульовано його право власності на дане домоволодіння, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 жовтня 2014 року. У зв`язку з чим, наявність у позивача права власності у минулому на знищений об`єкт нерухомого майна не може бути підставою для оспорювання ним права власності на земельну ділянку, на якій колись знаходився знищений будинок. На час винесення рішення 31 сесії 6 скликання ХМР від 26 лютого 2014 року та надання ОСОБА_2 свідоцтва на право власності на земельну ділянку від 14 квітня 2014року за вищевказаною адресою, не існувало жодного рішення суду, яке б позбавляло його права власності або надавало таке право позивачу. Рішення Київського районного суду від 01 липня 2014 року, набуло законної сили лише 16 жовтня 2014 року, але на той час спірного домоволодіння та надвірних забудов вже не існувало ні фактично, ні юридично, а ним вже були отримані необхідні дозвільні документи для будівництва нового будинку. На теперішній час за вищевказаною адресою знаходиться житловий будинок з літерою "Е-2" та гараж з літерою "Ж", які він побудував з дотриманням вимог будівельних норм, стандартів і правил, у зв`язку з чим на зазначений житловий будинок йому було видано свідоцтво на право власності №469110821 від 04 листопада 2015 року, тобто після всіх рішень суду, на які посилається позивач.

Представником Харківської міської ради подано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача посилався на наявність підстав для застосування позовної давності та просив у задоволенні позову відмовити. Зазначав, що статтею 118 ЗК України передбачено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Рішенням Харківської міської ради від 03 липня 2013 року № 1191/13 затверджено «Порядок надання земельних ділянок у місті Харкові у власність або користування у новій редакції». Вказаний Порядок був чинним на момент передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки. Вказаним Порядком було визначено правові підстави для надання земельної ділянки у власність, а також перелік документів, які надають громадяни для вирішення питання щодо передачі їм у власність та/або користування земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд. Рішенням 31 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 26 лютого 2014 року «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку, яка належить територіальній громаді м. Харкова (кадастровий номер :14:009:0011), за рахунок земель житлової та громадської забудови площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою - АДРЕСА_2 та надано в оренду строком до 01 лютого 2064 року земельну ділянку, яка належить територіальній громаді м.Харкова (кадастровий номер :14:009:0012), за рахунок земель житлової та громадської забудови площею 0,0021 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою - АДРЕСА_2 . Підставою для прийняття рішення стала технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Також, вказує, що межі земельної ділянки погоджені з усіма власниками земельних ділянок, що межують разом із спірною земельною ділянкою. Технічна документація щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері земельних відносин на дату прийняття оскаржуваного рішення було Державне агентство земельних ресурсів України, яке відповідно до пункту 2 Положення про Державне агентство земельних ресурсів України, було правонаступником Державного комітету України із земельних ресурсів. Враховуючи викладене, представник відповідача вважає, що відсутні підстави вважати, що при винесені оскаржуваного рішення були порушенні вимоги чинного законодавства. Оскаржуване рішення Харківської міської ради прийнято відповідно до Земельного кодексу України, визначених Порядком документів та за встановленою ним процедурою.

18 вересня 2018 року ОСОБА_3 надано відповідь на відзив ОСОБА_2 , в якій зазначав, що відзив не визнає та вважає його надуманим.

23 жовтня 2018 року та 10 січня 2019 року позивачем та його представником подано відповіді на відзив ХМР, в яких зазначено, що доводи, викладені у відзиві, не спростовують обставини, викладені в позові.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Харківської міської ради про визнання протиправними та скасування рішення міської ради, скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку та державної реєстрації права власності відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на ті обставини, що рішення ухвалене судом за неповним з`ясуванням усіх обставин справи та за невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Судом порушені норми матеріального та процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції проігнорував рішення Київського районного суду м.Харкова від 01 липня 2014 року, яке залишене без змін рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16 жовтня 2014 року та є дійсним і на сьогоднішній день. Зазначає, що на момент оформлення документів ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку діяла Інструкція з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних, та міських радах, затверджена наказом державної служби статистики України № 56 від 11 квітня 2016 року, в якій зазначено, що домоволодіння житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, які розташовані на одній земельній ділянці і землеволодіння земельна ділянка, що перебуває у власності (користуванні) особи. Отже, суд першої інстанції проігнорував, що під час дії вказаної інструкції ОСОБА_2 користувався земельною ділянкою і будував на ній свій будинок та реєстрував його незаконно, порушуючи права та інтереси ОСОБА_3 . Право власності на побудований ОСОБА_2 будинок було їм оформлено 04 листопада 2015 року, тобто на момент винесення указаного рішення 31 сесії Харківського міського ради 6 скликання будинок ОСОБА_2 не був зареєстрований службами як об`єкт, тобто, у міської ради були відсутні юридичні підстави для виділення землі для обслуговування де юре неіснуючого будинку. Також, вказує, що всі надані суду документи про акти погодження границь земельної ділянки складені в період судових спорів за вказаний будинок, в тому числі за земельну ділянку, як почалася в 2008 році, тобто є незаконними. Оскаржуєме рішення Харківської міської ради прийнято 26 лютого 2014 року, після скасування у касаційному порядку рішення суду, яким ОСОБА_3 було відмовлено в позові про витребування будинку, тобто ОСОБА_2 надав відповідачу Харківській міській раді документи, не повідомивши про наявність вказаного судового рішення касаційної інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Харківської міської ради Волинська Я.І. просить рішення суду залишити без змін, а у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 ОСОБА_1 підтримувала апеляційну скаргу.

Відповідачі ОСОБА_2 та представник Харківської міської ради проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Вислухавши пояснення представників сторін, відповідача ОСОБА_2 дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Харківської міської ради про визнання протиправними та скасування рішення міської ради, скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку та державної реєстрації права власності, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують його право власності або користування земельною ділянкою, яка розташована в АДРЕСА_1 .

Зібрані у справі докази свідчать про те, що Харківською міською радою рішень щодо надання ОСОБА_3 у власність або користування спірної земельної ділянки не приймалось.

Отже, позивач не є ані власником, ані користувачем цієї земельної ділянки, у зв`язку з чим його права при прийнятті сесією Харківської міської ради рішення про передачу у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки порушені не були.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду, виходячи з таких підстав.

Відповідно до частин 1,2,5 статті 263 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК України) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам цивільно процесуального закону відповідає не в повному обсязі.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не заперечується сторонами, що житловий будинок АДРЕСА_1 , належав на праві власності ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності, виданого рішенням виконкому Великоданилівської селищної ради депутатів трудящихся від 21 березня 1959 року (а.с. 8 том 1).

На підставі договору дарування, посвідченого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою 24 лютого 1990 року, реєстраційний № 2-1460, право власності на цей будинок набула ОСОБА_4 (а.с. 176-177 том 1).

По договору дарування від 29 квітня 2004 року ОСОБА_4 подарувала спірний житловий будинок з надвірними будівлями ОСОБА_3 .

Із договору дарування вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_3 на земельній ділянці площею 1005,00 кв.метрів, шлакобетонний, житловою площею 18,9 кв. метрів, з надвірними будівлями: сараї літ. «Б», «В», льох літ. «Г», вбиральня літ. «Д», огорожа № 1-5.

Проіндексована вартість цього житлового будинку згідно з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «ХМБТІ» від 23 березня 2004 року за № 3149701 визначена в сумі 13 044,00 грн. (а.с. 7 том 1).

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 20 листопада 2007 року право власності на вищезазначений житловий будинок в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , було визнано за ОСОБА_5 .

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 18 березня 2009 року вказане рішення суду було скасоване за нововиявленими обставинами, оскільки на час смерті ОСОБА_4 не була власником спірного житлового будинку, спадщина на нього не відкрилась, оскільки за договором дарування від 29 квітня 2004 року спірний будинок належав на праві власності ОСОБА_3 (а.с. 9 том 1).

Проте, за договором купівлі продажу від 09 січня 2008 року, реєстраційний № 40, ОСОБА_5 продав житловий будинок АДРЕСА_9 ), ОСОБА_6

ОСОБА_6 за договором купівлі продажу від 06 травня 2008 року, реєстраційний № 2879, продала цей житловий будинок ОСОБА_2 (а.с. 118-121 том 1).

Відповідно до пункту 1 зазначеного договору ОСОБА_6 продала ОСОБА_2 житловий будинок загальною площею 56,5 кв.метрів, житловою площею 27,8 кв.метрів, надвірні будівлі та споруди: сарай літ. «Б», вбиральня літ. «Д», огорожа № 1,2,4,5, розташовані на земельній ділянці площею 1005,00 кв.метрів.

Продаж цього будинку здійснений за 377 300,00 грн.(а..с 118 том 1).

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 21 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 жовтня 2013 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 лютого 2014 року судові рішення були скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначеним судовим рішенням було встановлено, що ОСОБА_3 за договором дарування відповідно до частини 1 статті 722 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) набув право власності на спірний житловий будинок. Виникнення права власності на будинок не пов`язується (на період виникнення спірних правовідносин) з реєстрацією в БТІ (а.с. 19-20 том 1).

При новому розгляді справи рішенням Київського районного суду міста Харкова від 01 липня 2014 року житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (на час розгляду справи АДРЕСА_10 1-ий Радянський, 12) був витребуваний у ОСОБА_2 (а.с. 12-14 том 1).

Ухвалою судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 16 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 15-17 том 1).

Зазначене судове рішення не було виконано, оскільки згідно довідки директора комунального підприємства Харківського міського бюро технічної інвентаризації від 02 серпня 2014 року житловий будинок «А-1», сарай літ. «Б» та вбиральня літ. «Д» знесені (а.с. 47 том 1).

Відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень № 16179785 від 01 жовтня 2014 року анульована державна реєстрація житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями АДРЕСА_9 (а.с. 45 том 1).

Відповідно до статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягає державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у разі знищення будинку літ. «А-1», розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , у ОСОБА_3 припинилось право власності на цей будинок.

Рішення щодо припинення право власності на вищезазначене майно ОСОБА_3 не оскаржувалося.

ОСОБА_2 звернувся до Харківської міської ради з заявою про передачу йому у приватну власність земельної ділянки площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та в оренду земельної ділянки площею 0,0021 га (а.с. 80 том 1).

Рішенням 31 сесії 6 скликання Харківської міської ради від 26 лютого 2014 року за № 1477/14 зазначена земельна ділянка для обслуговування житлового будинку була передана у власність ОСОБА_2 (а.с. 10 том 1).

Згідно з пояснювальної записки до проекту відводу земельних ділянок земельна ділянка площею 0,1000 га передається ОСОБА_2 у власність для обслуговування житлового будинку та надвірних будівель, а земельна ділянка 2 передається в оренду для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с. 89-90 том 1).

Отже, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, доводи представника ОСОБА_2 про те, що спірний житловий будинок та надвірні будівлі були знесені в 2012 році, оскільки на час прийняття рішення Харківською міською радою про передачу у власність земельної ділянки, ним надавались документи про наявність зазначених будівель.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 04 листопада 2015 року № 46910821 за ОСОБА_2 зареєстровано за місцем розташування спірної земельної ділянки право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 207,8 кв.метрів, житловою площею 102,3 кв. метрів (а.с. 48 том 1).

Із довідки Державного комітету України по земельних ресурсах центр державного земельного кадастру від 23 квітня 2008 року вбачається, що в цьому підприємстві відсутня інформація про наявність чинних державних актів на право власності на землю громадян, юридичних осіб, договорів оренди землі державних актів на право користування та договорів на право тимчасового користування на земельну ділянку (а.с. 46 том 1).

Проте, в матеріалах справи є відомості, що за будинком АДРЕСА_1 1-му згідно рішення Великоданилівської селищної ради депутатів трядящих № 18 від 07 серпня 1959 року закріплена земельна ділянка площею 1005,00 кв. метрів (а.с. 114 том 1).

З огляду на викладене, колегія суддів, вважає, що житловий будинок літ. А-1, з надвірними будівлями, що знаходитися за адресою: АДРЕСА_2 ) був розташований на земельній ділянці 1005,00 кв.метрів, яка була продана ОСОБА_7 в установленому законом порядку .

Разом з тим, при зміні власника на спірний житловий будинок, а саме, з ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , а потім ОСОБА_3 земельна ділянка на нового власника не переоформлялась.

Відповідно до частин 1,2,5 статті 120 Земельного кодексу України (далі ЗК України) в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, а саме 29 квітня 2004 року, час набуття позивачем право власності на житловий будинок за договором дарування, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Статтею 125 ЗК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації заборонялося.

За змістом статті 377 ЦК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Зібрані у справі докази безспірно свідчать, що ОСОБА_4 , яка подарувала житловий будинок АДРЕСА_3 ОСОБА_3 , право власності на земельну ділянку, на якій був розташований цей будинок не оформляла, у зв`язку з чим умови договору дарування не містили відомості щодо передачі земельній ділянки у власність ОСОБА_3 (а.с. 7 том 1).

Право користування цією земельною ділянкою ОСОБА_3 не оформив.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 за договором дарування набув право власності на спірний житловий будинок, проте не набув право власності або право користування земельною ділянкою площею 1005,00 кв.метрів, у повному обсязі.

Отже, до ОСОБА_3 перейшло право користування частиною спірної земельної ділянки, на якій було розміщено жилий будинок АДРЕСА_3 , та частина земельної ділянки, яка була необхідна для обслуговування будинку та надвірних споруд.

При розгляді справи було встановлено, що спірний жилий будинок з надвірними будівлями на час набрання чинності рішенням Київського районного суду міста Харкова від 01 липня 2014 року був знесений та здійснено анулювання державної реєстрації права власності на зазначені будівлі (а.с. 47 том 1).

Отже, рішення суду першої інстанції щодо витребування у ОСОБА_2 спірного житлового будинку та передачі його ОСОБА_3 не виконане, у зв`язку із знесенням цієї будівлі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що порушене право ОСОБА_3 не було поновлено та підлягає захисту у встановлений законом спосіб.

Проте, обраний ОСОБА_3 спосіб захисту шляхом визначення протиправними рішення 31 сесії 6 скликання Харківської міської ради в частині передачі у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, не поновлює його права, оскільки знос житлового будинку, який належав позивачу на праві власності, та анулювання державної реєстрації на зазначену будівлю унеможливлює надання у користування ОСОБА_3 спірної земельної ділянки для обслуговування належної йому на праві власності житлової будівлі.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо дотримання Харківською міською радою у повному обсязі вимог закону при передачі ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки, оскільки на час прийняття оскаржуємого позивачем рішення сесії Харківської міської ради в провадженні суду знаходився спір між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про витребування будинку із чужого незаконного володіння.

Отже, право ОСОБА_2 на користування спірним житловим будинком та частиною земельної ділянки оспорювалося власником цього будинку.

Разом з тим, із наданих Харківською міською радою документів, які долучені до матеріалів справи, вбачається, що земельна ділянка площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_2 , була надана ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку літ. «А-1».

Для будівництва нового жилого будинку ОСОБА_2 надавалась в оренду земельна ділянка площею 0,0021 га (а.с. 10,86, 91 102 том 1).

Як вбачається із експлікації земельних чарунок земельної ділянки, то на 05 липня 2013 року на спірній земельній ділянці знаходився лише будинок літ. А (а.с. 102 том 1).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішенням Харківської міської ради передчасно вирішувалося питання щодо передачі цієї земельної ділянки ОСОБА_2 .

Проте, колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування рішення 31 сесії Харківської міської ради 6 скликання в частині передачі у власність та в оренду ОСОБА_2 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських споруд за адресою АДРЕСА_2 , оскільки скасування цього рішення не поновлює порушених прав ОСОБА_3 .

Позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1000 га та її державної реєстрації є похідними від вимог щодо скасування рішення 31 сесії 6 скликання Харківської міської ради щодо надання ОСОБА_2 земельної ділянки, у зв`язку з чим також відсутні правові підстави для їх задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України.

Колегія суддів вважає за необхідне викласти мотивувальну частину рішення в редакції постанови суду апеляційної інстанції.

Що стосується інших доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростування висновків суду першої інстанції, впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, апеляційна скарга ОСОБА_3 не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З огляду на викладене колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги у повному обсязі, скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

Оскільки ОСОБА_3 є інвалідом 2-ої групи, то судові витрати по сплаті судового збору компенсуються за рахунок держави відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 367, 368, 371, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1, ч.4 ст. 376, ст.ст. 381-383, ст. 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2019 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції постанови апеляційного суду.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2019 року.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: І.О. Бровченко

І.В. Бурлака