ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6480/19 Справа № 175/4971/18 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж.М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплоенерго» про відшкодування моральної шкоди за акт дискримінації права на захист споживача, права на повагу до гідності фізичної особи, права на захист від дискримінації, що розпочався 25.11.2018 року і тягнеться далі та призвів до втрати творчих здібностей, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, в якій просив зобов`язати КП «Теплоенерго» відшкодувати йому завдану моральну шкоду шляхом передачі йому у власність грошових коштів в сумі 60000 грн., що завдана актом дискримінації його права на захист споживача, права на повагу до його гідності, права на захист від неправомірних обмежень у формі утиску, права на захист від дискримінації, що розпочався 25.11.2018 року і тягнеться далі та призвів до суттєвого погіршення його творчих здібностей у формі втрати здатності створювати зображення жоржин; зобов`язати КП «Теплоенерго» спростувати твердження про те, що він, громадянин ОСОБА_1 , є боржником по відношенню до КП «Теплоенерго» шляхом надання йому належним чином оформленого службового документа, який свідчить про те, що він, ОСОБА_1 , не є боржником по відношенню до КП «Теплоенерго» та не має договірних відносин з КП «Теплоенерго».

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

З таким рішенням суду ОСОБА_1 не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового.

В своїй апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

КП «Теплоенерго» відповідно до положень ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2019 року без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апелянта.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради є комунальним підприємством, заснованим Дніпропетровською міською радою з метою забезпечення територіальної громади міста тепловою енергією.

Заборгованість по особовому рахунку № НОМЕР_1 , закріпленому за адресою: АДРЕСА_1 , де мешкає ОСОБА_1 та члени його родини, яка складає станом на 01 січня 2019 року 20461,81грн.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги (до яких відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 цього Закону віднесено і послуги з надання централізованого опалення та гарячої води) у строки встановлені договором або законом. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим (Постанова Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 року).

Встановлено, що з жовтня 2012 року ОСОБА_1 не сплачує за надані послуги з централізованого опалення.

Так, 11 жовтня 2007 року між МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» та ОСОБА_1 було укладено договір за №706-209098/01-Д про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води.

11 вересня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» ДМР із заявою про відмову від послуг та розірвання договору, не зазначивши причини його розірвання, в зв`язку з чим заявнику було надіслано відповідь та роз`яснено порядок відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Суд встановив, що ОСОБА_1 не звертався до КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради з витягом з протоколу позитивного рішення про відключення квартири АДРЕСА_2 від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення. Враховуючи викладене, встановлено, що єдиною підставою для зняття споживача з реєстраційного обліку і припинення відповідних нарахувань є акт про відключення, який має бути затверджений відповідною Комісією, а при відсутності зазначеного акта, відключення від системи централізованого опалення без дотримання відповідної процедури є самовільним.

Ґрунтуючись, що договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води не є розірваним, ОСОБА_1 було виставлено рахунок на сплату отриманих послуг з урахуванням заборгованості, що існувала перед МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» ДМР.

Відповідно до Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинкових територій», затверджених постановою КМ України №572 від 08 жовтня 1992 року, власник зобов`язаний сплачувати за комунальні послуги. А тому суд дійшов висновку, що відмова ОСОБА_1 від договору в односторонньому порядку не звільняє його від оплати за отримані послуги, оскільки споживач фактично споживає теплову енергію, не відключився від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд прийшов до висновку, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» ОСОБА_1 не довів факт поширеної інформації КП «Теплоенерго», а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права; ОСОБА_1 та члени його родини не відключили від мереж централізованого опалення належне їм приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачами теплової енергії, яку надає КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради, а тому зобов`язані сплачувати її вартість, в зв`язку з чим ОСОБА_1 було направлено рахунок на сплату наданих послуг з централізованого опалення; вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання КП «Теплоенерго» спростувати твердження про те, що він є боржником по відношенню до КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради шляхом надання позивачу належним чином оформленого службового документу про те, що він не є боржником є безпідставними, необґрунтованим, та не підтвердженими належними і допустимими доказами в розумінні ст. 79-83 ЦПК України, а тому задоволенню не підлягають; будь-яких доказів вини відповідача, протиправної поведінки відповідача в завданні позивачу моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з діями відповідача позивач суду не надав.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не встановив існування укладеного між сторонами договору №706-209098/01-Д про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води. А тому апелянт зазначає, що КП Теплоенерго не є стороною спірного договору та не має до договору жодного відношення.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до рішення Дніпровської міської ради від 27.07.2016 № 28/12 Про надання дозволу на передачу з балансу КП ДНІПРОПЕТРОВСЬКІ МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ на баланс КП Теплоенерго об`єктів і мереж теплопостачання КП Теплоенерго є виконувачем послуг із централізованого теплопостачання будинку, у якому мешкає позивач з родиною.

Відповідно до рішення Дніпровської міської ради від 19 липня 2017 року №24/23 «Про надання дозволу на передачу основних фондів та інших активів, заборгованості за пільги та субсидії з балансу КП «Дніпровські міські теплові мережі» на баланс КП «Теплоенерго» кредиторську та дебіторську заборгованість споживачів КП «Дніпровські міські теплові мережі» передано на баланс КП «Теплоенерго» ДМР. Відповідно у листопаді 2017 року КП «Дніпровські міські теплові мережі» передано автоматизовані бази даних з інформацією, що міститься на особових рахунках у користування КП Теплоенерго.

На підставі викладеного та згідно ст. 512 ЦК України КП Теплоенерго є правонаступником МКП Дніпропетровські міські теплові мережі, з яким позивач уклав договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води.

Як встановлено, позивачем не дотримано вимог п. 24 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМ України від 21.07.2005 р. № 630, де чітко вказано, що споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. У п. 25 зазначених Правил вказано, що відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Відповідно до загальних умов виконання зобов`язань, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог приводить до порушення зобов`язань.

Оскільки позивач отримує послуги із централізованого теплопостачання до теперішнього часу, про що свідчить відсутність звернення позивача до КП Теплоенерго ДМР з витягом з протоколу позитивного рішення про відключення квартири АДРЕСА_2 від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обгрунтованість вимог відповідача до позивача щодо сплати послуг із централізованого теплопостачання.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність вимог позивача щодо спростування твердження про те, що він, громадянин ОСОБА_1 , є боржником по відношенню до КП Теплоенерго, оскільки позивач не дотримується норм чинного законодавства, а саме відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 ЗУ Про житлово-комунальні послуги зобов`язання позивача, який отримує послуги із централізованого теплопостачання, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» підставою виникнення права на спростування та права на відповідь є правопорушення. Але виникає таке право за наявності сукупності таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Колегія судів звертає увагу на те, що направлення рахунку за послуги із централізованого теплопостачання не є поширенням інформації у розумінні: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, жодна із вищезазначених обставин відсутня в діях КП Теплоенерго по відношенню до позивача.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, необгрунтованими є доводи апелянта щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки винних дій з боку КП Теплоенерго позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова