ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Дніпровської міської ради

на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2019 року

по справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення суми,-

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2019 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення суми.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2019 року провадження по цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення суми - закрито.

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська про закриття провадження у справі №203/2019/19 від 02 жовтня 2019 року.

У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2019 року просить в задоволенні апеляційної скарги Дніпровської міської ради на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2019 року по цивільній справі №203/2019/19 - відмовити в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Дніпровська міська рада звернулась до суду першої інстанції із позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 13 грудня 2017 робочою групою з питань самоврядного контролю за додержанням вимог законодавства України щодо раціонального використання та охорони земель Новокодацької районної у місті ради було проведено перевірку з питання дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

За підсумками перевірки встановлено, що станом на 12.12.2017 ФОП ОСОБА_1 використовує земельну ділянку площею 0,4000 га (визначено вимірюванням периметру рулеткою), по фактичному розміщенню автомобільної стоянки.

Вивчивши наявні документи, провівши візуальне обстеження група прийшла до висновку про наявність права власності на зазначене нерухоме майно, але в той же час - на відсутність належним чином оформлених документів на земельну ділянку, що є порушенням ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України.

Отже, відбулось неправомірне користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, що свідчить про наявність з боку відповідача протиправної поведінки що, в свою чергу, призвело до понесення позивачем збитків у вигляді неотримання ним доходу від орендної плати, яку необхідно стягнути в відповідача на користь позивача у розмірі 801 079,60 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 14 серпня 2019 року до суду першої інстанції надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Матухно І.А. про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Відповідно до ст.124 Конституції України закріплено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Згідно із ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне. По-друге, таким критерієм є суб`єктний склад спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

З матеріалів справи вбачається, що згідно акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства №37 від 13.12.2017 року земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,4000 га станом на 12.12.2017 року використовується ФОП ОСОБА_1 по фактичному розміщенню автомобільної стоянки, документи на право постійного користування та право оренди відсутні (а.с. 11).

Звертаючись до суду із позовом, Дніпровська міська рада зазначила, що відповідач використовує земельну ділянку без правовстановлюючих документів, позбавивши її власника права отримувати дохід у розмірі орендної плати, а тому просила відшкодувати завдані збитки.

27.07.2005 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради було проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (а.с. 21).

Видами діяльності, які згідно з КВЕД здійснює ОСОБА_1 є: надання інших індивідуальних послуг, н.в.і.у.; інший пасажирський наземний транспорт, н.в.і.у.; допоміжне обслуговування наземного транспорту (основний); надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення), н.в.і.у.; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів; допоміжне обслуговування наземного транспорту.

Тобто, ОСОБА_1 використовує вказану земельну ділянку як фізична особа-підприємець для отримання прибутку, а саме - здійснення діяльності автомобільної стоянки, яка розташована на цій земельній ділянці.

Відповідно до ч.2 ст.2 ЗК України встановлено, що суб`єктами земельних відносин є: громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування й органи державної влади.

Згідно зі ст.12 ЗК України до повноважень, зокрема, міських рад у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що в матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували оформлення ОСОБА_1 , як фізичною особою, права користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить до комунальної власності м. Дніпра.

Відтак, на час звернення Дніпровської міської ради із позовом, ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, який використовує земельну ділянку в своїй підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, а саме шляхом діяльності автомобільної стоянки.

Тобто правовідносини з користування земельною ділянкою виникли між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 і Дніпровською міською радою з приводу здійснення фізичною особою-підприємцем підприємницької діяльності на земельній ділянці, яка належить Дніпровській міській раді.

Судом першої інстанції встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 не перебуває в процесі припинення, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Згідно із ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Під господарською діяльністю потрібно розуміти діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна діяльність) (частини перша та друга статті 3 ГК України).

Для встановлення факту користування відповідачем земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності нею як фізичною особою - підприємцем на цій земельній ділянці, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.

Судом першої інстанції встановлено, що зі змісту позовної заяви Дніпровської міської ради вбачається, що на спірній земельній ділянці функціонує автомобільна стоянка та, відповідно, вона використовується відповідачем для отримання прибутку, а тому правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими, оскільки існує спір між Дніпровською міською радою та ОСОБА_1 саме як суб`єктом господарювання і цей спір пов`язаний зі здійсненням останнім підприємницької діяльності на спірній земельній ділянці.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 686/18698/17-ц (61-10480св19).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відтак, закриваючи провадження по справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення суми, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що оскільки існує спір між Дніпровською міською радою та ОСОБА_1 саме як із суб`єктом господарювання тобто правовідносини, які є господарсько-правовими, оскільки пов`язані із здійсненням відповідачем підприємницької діяльності на спірній земельній ділянці, то у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України наявні підстави для закриття провадження у справі.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що наявність у відповідача статусу підприємця не свідчить про те, що він виступає у такій якості, зокрема, у правовідносинах щодо замовлення документації із землеустрою для набуття в оренду земельних ділянок комунальної власності, а також у правовідносинах з користування земельної ділянки без укладення договору оренди, колегія суддів ставиться критично, оскільки з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_1 , зареєстрований як фізична особа-підприємець, яка окрім іншого надає послуги з допоміжного обслуговування наземного транспорту.

В зв`язку із чим між сторонами по справі виникли правовідносини, які є господарсько-правовими, оскільки вони пов`язані із здійсненням ОСОБА_1 підприємницької діяльності на спірній земельній ділянці, а тому даний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинен розглядатись в порядку господарського судочинства.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскарженій частині - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича