Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 591/5594/16-ц

провадження № 61-26915св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: ОСОБА_7, Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_8, на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 24 січня 2017 року у складі судді Кривцової Г. В. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Собини О. І., Хвостика С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумської області (далі - УДАБІ у Сумській області), про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 є власниками квартир, розташованих в будинку за адресою: АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 зареєстрована в спірній квартирі АДРЕСА_1, періодично в ній не проживає у зв'язку з роботою за кордоном. В серпні 2016 року позивачам стало відомо, що ОСОБА_5 уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що знаходиться у їхньому будинку, з відповідачем ОСОБА_6 З тексту вказаного договору позивачам стало відомо, що відповідач ОСОБА_5 24 липня 2014 року зареєструвала право власності на спірну квартиру загальною площею 56,09 кв. м, житловою площею 30 кв. м, хоча раніше загальна площа квартири була 55,1 кв. м, житлова площа 29,6 кв. м, тобто площу відповідач збільшила за рахунок демонтажу приміщення сміттєпроводу та приєднання його до площі квартири АДРЕСА_1, належної відповідачці ОСОБА_5

Відповідач самовільно здійснила переобладнання належної їй квартири АДРЕСА_1, вчинивши самовільний демонтаж сміттєпроводу. Позивачі зазначали, що на попередження та вимогу про приведення допоміжного приміщення до попереднього стану відповідач не відреагувала.

На підставі викладеного ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 просиливизнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, зареєстроване реєстраційною службою Сумського міського управління юстиції Сумської області 27 липня 2016 року на ім'я ОСОБА_5; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 07 червня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бурбикою Т. А.; зобов'язати ОСОБА_5 привести приміщення сміттєпроводу і сміттєпровід у первісний стан.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 24 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі не надали суду належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції щодо порушення їх прав внаслідок здійснення власником реконструкції квартири АДРЕСА_1, що, в свою чергу, позбавляє суд застосувати положення статті 391 ЦК України, та задовольнити позов в частині зобов'язання привести приміщення у первісний стан. При цьому місцевий суд дійшов висновку, що позивачами обрано не той спосіб захисту свого порушеного права, і воно не може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 01 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, указав на те, що позивачі в цій справі не заявляли клопотань про призначення судово-будівельної експертизи для визначення істотного відхилення від проекту, істотного порушення будівельних норм і правил, а суд відповідно до положень ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судами, вказане питання не може вирішувати за власною ініціативою. При цьому зазначив, що, оскільки відповідачка втрутилась у спільну власність всіх власників квартир (сміттєпровід) в будинку АДРЕСА_1, то з позовом до останньої за захистом порушеного права повинні звертатися всі власники квартир, а не лише позивачі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, в указаній справі і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2019 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, мотивована тим, що приміщення сміттєпроводу є майном, що перебуває у спільній сумісній власності, і розпорядження яким здійснюється за згодою співвласників. Отже, для того, щоб відповідач ОСОБА_5 мала право отримати у одноосібну власність допоміжне приміщення, в якому знаходився сміттєпровід, відповідач повинна була отримати письмові згоди інших співвласників та, оскільки мова йде про нерухоме майно, то згоди мають бути нотаріально посвідчені, чого відповідач не зробила, що є безумовною підставою, для задоволення позовних вимог, щодо скасування та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1, що зареєстроване Реєстраційною службою Сумського міського управління юстиції Сумської області 27 липня 2016 року.

Позивачі зазначили, що апеляційний суд, мотивуючи своє рішення тим, що з вимогою про приведення приміщення сміттєпроводу у первісний стан мають звертатись із позовом усі співвласники, а не лише позивачі, залишив поза увагою те, що кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу відповідач ОСОБА_6 зазначає, що позивачами не було надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції щодо порушення їх прав внаслідок здійснення ОСОБА_5 реконструкції квартири. Зазначив, що саме по собі формальне порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним.

Тому, оскільки позивачами не було надано допустимих та належних доказів того, що їх права були порушені укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 договором купівлі-продажу квартири, суд правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 є власниками квартир АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5, а ОСОБА_4 є матір'ю відповідачки ОСОБА_5 та зареєстрована в спірній квартирі АДРЕСА_1, але не проживає в ній постійно у зв'язку з роботою за кордоном, однак є користувачем спірного житла.

Відповідно до технічного паспорта квартири АДРЕСА_1, що знаходиться у власності ОСОБА_5, станом на 27 березня 2003 року, загальна площа квартири становила 55,1 кв. м, житлова - 29,6 кв. м.

Відповідач ОСОБА_5 30 травня 2014 року, з метою реконструкції житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 (власником якої була на момент реконструкції), шляхом збільшення її площі за рахунок приєднання приміщення загального користування (сміттєпровода) звернулася до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Сумській області за отриманням декларації про початок виконання будівельних робіт.

21 липня 2014 року в інспекції ДАБК у Сумській області було зареєстровано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації.

Відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації загальна площа двокімнатної квартири, в якій проведено реконструкцію, становила 56,09 кв. м, житлової - 30 кв. м.

ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право власності на вказану квартиру загальною площею: 56,09 кв. м, житловою 30 кв. м, зареєстроване в реєстраційній службі Сумського міського управління юстиції Сумської області 24 липня 2014 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 07 червня 2016 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, вбачається, що ОСОБА_6 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1. З цього договору вбачається, що квартира має такі характеристики: загальна площа 56,09 кв. м, житлова площа 30 кв. м.

Установлено, що позивачі зверталися до Сумського міського голови ЛисенкаО. М. щодо незаконності реконструкції квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Матеріали справи містять відповідь Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області про те, що роботи з реконструкції квартири за адресою: АДРЕСА_1 проводилися у період з 01 липня 2014 року по 21 липня 2014 року. Проведеною перевіркою було встановлено факт недотримання замовником ОСОБА_5 вимог чинного законодавства у сфері містобудівної діяльності.

Крім того, з відповіді вбачається, що робочий проект реконструкції квартири не розроблявся. Оскільки вказаний об'єкт введений в експлуатацію, він є предметом цивільних відносин і для вирішення спору слід звертатись до суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звертаючись із цим позовом до суду, позивачі посилались на те, що оскаржуваним свідоцтвом про право власності на квартиру і договором купівлі-продажу квартири порушено право власності на нежитлові приміщення загального користування багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1, що знаходяться у спільній власності усіх співвласників житлового будинку, якими, в тому числі, є й вони.

Зазначають, що оскаржувана угода стосується їх майнових прав та інтересів, впливає на їх права, як мешканців цього житлового будинку та власників квартир цього житлового будинку, на користування спірним допоміжним приміщенням сміттєпроводу.

Способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені у статті 16 ЦК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту частини другої статті 16 ЦК України у редакції, чинній на час розгляду справи, судами вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Крім того, судами не враховано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004, у справі за конституційним зверненням ОСОБА_11 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення (підвали, сараї, комірки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Отже, власники квартир багатоквартирних житлових будинків незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири є співвласниками допоміжних приміщень у будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою та мають самостійне право звернення до суду за захистом своїх прав щодо таких приміщень.

Ураховуючи викладене, суди всупереч вищевказаним вимогам закону помилково вважали, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту порушених прав шляхом визнання спірних свідоцтва про право власності на квартиру і договору купівлі-продажу квартири недійсними, якими визнано право власності на допоміжне приміщення сміттєпроводу, що перебуває у власності співвласників багатоквартирного будинку.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 є мешканцями будинку АДРЕСА_1, власниками квартир у цьому будинку та співвласниками допоміжних приміщень, рядом з іншими співвласниками квартир в будинку.

Відповідно до частин першої та другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Крім того, згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до частини другої статті 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Ураховуючи викладене, суди всупереч положенням закону не перевірили доводи позивачів про те, що за рахунок сміттєпроводу було розширено площу квартири АДРЕСА_1, хоча ні ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ні інші співвласники вищевказаного багатоквартирного будинку на вчинення таких дій своєї згоди не надавали. Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області проведеною перевіркою було встановлено факт недотримання замовником ОСОБА_5 вимог чинного законодавства у сфері містобудівної діяльності, а саме: відсутність розробленого робочого проекту. Судами залишено поза увагою та не з'ясовано чи був би укладений договір купівлі-продажу квартири без цієї частини площі (допоміжного приміщення сміттєпроводу, що перебуває у власності співвласників багатоквартирного будинку).

Водночас частиною четвертою статті 10 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять відомостей про роз'яснення судом першої інстанції позивачам наслідків вчинення або невчинення ними певних процесуальних дій, зокрема, звернення до суду із клопотанням про призначення експертизи, заявою про збільшення або зменшення розміру позовних вимог. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України).

Тобто суди не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, хоча за усіма обставинами справи (враховуючи необхідність уточнення та з'ясування вимог до ОСОБА_5, ОСОБА_6 щодо приведення житлового приміщення у попередній стан) такий обов'язок був об'єктивно необхідним, продиктований змістом та правовою природою процесуальних обов'язків суду.

Наведені обставини підлягають встановленню, з'ясуванню та дослідженню під час нового розгляду справи судом.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Враховуючи наведене, Верховний Суд визнає касаційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково, оскільки для постановлення нового рішення у справі суд має встановити обставини на підставі доказів, що не були досліджені судами.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Водночас відповідно до статті 335 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами, суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому суд касаційної інстанції не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

З урахуванням зазначеного судові рішення необхідно скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_8, задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду міста Суми від 24 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 01 березня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська