ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6580/19 Справа № 201/3997/18 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Панченка Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідування.

Позовна заява мотивована тим, що 25.12.2015 року Первинна професійна спілка "Правозахисники країни" подала до прокуратури Дніпропетровської області заяву про злочин, в якій просила внести відомості до Єдиного реєстру досудового розслідування за ст. 367 КК України.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.2016 року по справі № 201/96/16-к визнано незаконною бездіяльність прокурора прокуратури Дніпропетровської області щодо не розгляду заяви Професійної спілки "Правозахисники країни" від 25.12.2015 року про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, зобов`язано прокурора прокуратури Дніпропетровської області розглянути заяву Професійної спілки "Правозахисники країни" від 25.12.2015 року про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань у відповідності до вимог ст. 214 КПК України.

На виконання зазначеної ухвали прокуратурою Дніпропетровської області 28.01.2016 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань по розгляду заяви про злочин Первинної професійної спілки "Правозахисники країни" та розпочато досудове розслідування кримінального провадження № 000071, у якому позивача визнано потерпілим.

У подальшому, позивач оскаржував дії та рішення слідчого у кримінальному провадженні № 0000071, за результатами розгляду скарг ОСОБА_1 слідчими суддями були винесені відповідні ухвали.

Позивач вважав, що встановленою ухвалами Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська бездіяльністю посадових осіб прокуратури Дніпропетровської області під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 00071, йому завдано моральну та матеріальну шкоду, яка полягає в понесених стражданнях, викликаних свавільним нехтуванням його прав, неправомірною бездіяльністю прокуратури Дніпропетровської області, оскільки він був вимушений звертатись із скаргами до слідчого судді місцевого суду. Вказане змусило його нервувати, створило певний дискомфорт, емоційно-нервове збудження та пригнічений стан дуже сильно вплинули на нього, через що він тривалий час не міг вночі спокійно спати. Це все спричинило виникнення пригніченого стану, внаслідок чого позивач почав до всього нервово відноситися, порушився його звичайний спосіб життя , що негативно вплинуло на стан його здоров`я.

Також зазначав, що бездіяльність, пов`язана з порушенням його прав, стала причиною неможливості сплачувати заборгованість за кредитними зобов`язаннями з підстав невиплати йому грошового забезпечення за службу в понаднормативний час.

Ураховуючи викладене, посилаючись на ст.ст. 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, позивач просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду в розмірі 1 000 000,00 грн. та витрати по підготовці справи до розгляду в розмірі 6 000,00 грн., задовольнивши уточнений позов у повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, прокуратура Дніпропетровської області просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ, у тому числі з 17.05.2011 року - на посаді начальника сектору дільничних інспекторів міліції Самарського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області.

В період з 17.05.2011 року по 01.05.2012 року на підставі наказів та розпоряджень начальника Самарського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області він був задіяний до виконання службових обов`язків у понаднормовий час, проте нарахування та виплата грошового забезпечення за відпрацьований понаднормовий робочий час позивачу не здійснювались.

Вважаючи своє право порушеним, він звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльність начальника Самарського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області підполковника міліції ОСОБА_2 , зобов`язання провести перерахунок нарахованого грошового забезпечення у урахуванням відпрацьованого ним понаднормового часу та стягнення нарахованого грошового забезпечення за відпрацьований ним понаднормовий час.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.11.2014 року у справі № 804/7441/14, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.08.2018 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 . Визнано протиправною бездіяльність начальника Самарського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області підполковника міліції ОСОБА_2 , що виразилась у порушенні вимог п.3.7.5 Інстркуції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої Наказом МВС України від 31.12.2007 року № 499 "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", а саме, в не забезпеченні ведення щомісячного табелю обліку робочого часу відносно позивача в період з 17.05.2011 року по 01.05.2012 року. В іншій частині позову відмовлено.

25 грудня 2015 року Первинна професійна спілка "Правозахисники країни" подала до прокуратури Дніпропетровської області заяву про злочин, в якій просила внести відомості до Єдиного реєстру досудового розслідування за ст. 367 КК України.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.2016 року по справі № 201/96/16-к визнано незаконною бездіяльність прокурора прокуратури Дніпропетровської області щодо не розгляду заяви Професійної спілки "Правозахисники країни" від 25.12.2015 року про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, зобов`язано прокурора прокуратури Дніпропетровської області розглянути заяву Професійної спілки "Правозахисники країни" від 25.12.2015 року про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань у відповідності до вимог ст. 214 КПК України.

На виконання зазначеної ухвали прокуратурою Дніпропетровської області 28.01.2016 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань по розгляду заяви про злочин Первинної професійної спілки "Правозахисники країни" та розпочато досудове розслідування кримінального провадження № 000071 за ч.1 ст. 367 КК України за фактом неналежного виконання начальником Самарського PB ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_2 своїх службових обов`язків щодо здійснення обліку робочого часу шляхом ведення щомісячного табелю з обов`язковою відміткою в ньому кількості відпрацьованих годин, що завдало істотної шкоди працівникам Самарського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, у якому позивача 11.05.2016 року визнано потерпілим.

У подальшому, позивач оскаржував дії та рішення слідчого у кримінальному провадженні № 0000071, за результатами розгляду скарг ОСОБА_1 слідчими суддями були винесені наступні рішення.

Так, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.08.2016 року у справі № 201/11017/16-к скаргу ОСОБА_1 задоволено, зобов`язано уповноважену особу прокуратури Дніпропетровської області розглянути клопотання скаржника від 13.06.2016 року, поданого у зазначеному кримінальному провадженні, з дотриманням строку, визначеного ст. 220 КПК України, повідомити його про результати розгляду даного клопотання.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2017 року у справі № 201/8607/17 задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області щодо нездійснення процесуальних дій у кримінальному провадженні № 0000071, зобов`язано слідчого розглянути клопотання скаржника від 31.05.2017 року про проведення процесуальних дій у цьому кримінальному провадженні, у строк та порядку, передбачених ст. 220 КПК України, про що його повідомити.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2017 року у справі № 201/10553/17 задоволено скаргу ОСОБА_1 , скасовано постанову прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях регіональної прокуратури Дніпропетровської області від 31.05.2018 року про закриття кримінального провадження № 0000071, матеріали кримінального провадження направлено до прокуратури області для відновлення досудового розслідування у цьому провадженні.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2018 року у справі № 201/1270/18 частково задоволено скаргу ОСОБА_1 , скасовано постанову уповноваженої особи СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області від 30.11.2017 року про закриття кримінального провадження № 0000071, зобов`язано уповноважену особу відновити досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, про що повідомити скаржника.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з підстав їх необгрунтованості та недоведеності, прийшовши до висновку, що позивачем не було надано доказів в підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди, а також протиправності дій, що призвели до неї, а також наявності між цими фактами причинно-наслідкового зв`язку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з п.9 ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Так, відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 23 ЦК України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї, у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи тощо. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.

Приписами ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті. Вимоги про відшкодування моральної шкоди ґрунтуються на деліктній відповідальності, положення ст. 23 ЦК України при розгляді спорів про відшкодування моральної (немайнової) мають застосовуватися з урахуванням приписів ст. 1167 цього Кодексу - для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу цивільного правопорушення, тобто, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають наявність такої шкоди, противоправна поведінка заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і противоправною поведінкою заподіювача та вина.

Згідно із п.п.3,5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст. 1176 ЦК, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Частинами 2, 3 статті 13 Закону № 266/94-ВР передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз приведених норм (зокрема, статті 1176 ЦК) свідчить про те, що вони регулюють правовідносини з відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, а відтак, обґрунтування позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди з посиланням на вказану норму закону є невірним.

Крім того, є необґрунтованими і посилання позивача на норми ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, якими передбачено спеціальні підстави і умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб`єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб`єктів та характері їх дій (владно-адміністративний, юридично-обов`язковий, односторонній).

До суб`єктів відповідальності за цією нормою належать створені відповідно до Конституції України, Конституції Автономної Республіки Крим і правових актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної Ради і Ради Міністрів Автономної Республіки Крим органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України, Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", їх виконавчі органи та посадові або службові особи вказаних державних органів.

Сферою застосування зазначеної норми є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Разом з тим, органи прокуратури і їх посадові особи не відносяться до суб`єктів відповідальності за цією нормою, оскільки органи прокуратури не є органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом України, викладений у рішенні від 16.04.2008 року у справі № 6-4969св08.

У постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 199/1478/17 суд дійшов висновків, що оскарження позивачем дій прокурора свідчать про реалізацію останнім оспорювання процесуальної діяльності прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст. 1176 ЦК України. Сам факт зобов`язання ухвалою суду вчинити певні дії згідно з вимогами КПК України не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.

У постанові від 11.04.2018 року у справі № 233/2582/17 Верховний Суд прийшов до висновків, що лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів прокуратури процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

Крім того, суд зазначив, що наявність судового рішення щодо визнання незаконної бездіяльності слідчого безумовно не встановлює доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності.

Також, в ухвалі Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 641/2328/17, постановленій у порядку перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами, підтверджено висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04.07.2018 року, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

В ході розгляду справи позивач надав докази оскарження дій та рішень слідчого у кримінальному провадженні № 0000071, що свідчить про реалізацію ним процесуальних прав, визначених ст. 303 КПК України.

Отже, такі процесуальні рішення, на які посилався позивач, були предметом оскарження відповідно до вимог КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції позивачем не було надано доказів, що бездіяльністю службових осіб прокуратури Дніпропетровської області та Державної казначейської служби України йому було заподіяно моральну шкоду.

Доводи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог, оскільки шкода, яка була йому заподіяна, настала внаслідок вимушених звернень до органів досудового розслідування із заявами, що були пов`язанні з бездіяльністю начальника Самарського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області підполковника міліції ОСОБА_2 ., що виразилась в не забезпеченні ведення щомісячного табелю обліку робочого часу, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з того, що звернення із заявою про злочин ОСОБА_1 складав, як голова Первинної професійної спілки "Правозахисники країни", а не як фізична особа, що потерпіла від незаконних дій, при цьому доказів на підтвердження факту заподіяння саме йому, як фізичній особі, моральних страждань та їх розміру позивачем надано не було.

Згідно з частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко