Справа № 154/2479/19
Провадження № 2/161/4108/19
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Ярмолюк В.С.

за участю:

представника відповідача ОСОБА_1 А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

21.08.2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Володимир-Волинського міського суду Волинської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Свій позов мотивує тим, що відповідач, з метою отримання банківських послуг, підписав Заяву № б/н від 24.10.2013 року, відповідно до якої отримав кредит у розмірі 35000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Оскільки ОСОБА_3 були порушені зобов`язання умов кредитного договору, у нього станом на 15.07.2019 року виникла заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» в сумі 106387,63 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту 49145,18 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту 24514,04 грн., нарахованої пені за прострочене зобов`язання 26469,75 грн., нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. 716,39 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (фіксована частина) 500 грн., штрафу (процентна складова) 5042,27 грн. Враховуючи наведене, просить стягнути з ОСОБА_2 суму в розмірі 106387,63 грн. заборгованості за кредитним договором та судові витрати по справі.

Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13.09.2019 року вищевказану цивільну справу № 154/2479/19 за позовом АТ КБ ПриватБанк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, передано для розгляду Луцькому міськрайонному суду Волинської області за підсудністю (а.с. 44).

До Луцького міськрайонного суду Волинської області цивільна справа № 154/2479/19 надійшла 21.10.2019 року та згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2019 року була визначена для розгляду судді Рудській С.М. (а.с. 48-52).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.10.2019 року було відкрито провадження у справі № 154/2479/19 за позовом АТ КБ ПриватБанк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, її розгляд ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 53).

08.11.2019 року відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначив, що 24.10.2013 року він дійсно отримав від АТ КБ «Приватбанк» (далі Банк) картку «Універсальна» за № 5168 НОМЕР_1 , строк дії якої був до липня 2017 року. За цією карткою банком було встановлено кредитний ліміт 0.0 гривень. Даною карткою він користувався до 2016 року. У 2016 році банк запропонував йому обміняти картку «Універсальну» на картку « ОСОБА_4 ». Я погодився і відповідно Банк здійснив обмін наявної в мене картки та картку « ОСОБА_4 », однак при цьому кредитний ліміт по вже новій картці залишався 0.0 гривень. Через деякий час Банк самостійно, без моєї заяви та згоди встановив мені кредитний ліміт і періодично самостійно його збільшував, довівши розмір кредитного ліміту до 35000 гривень. Не будучи ознайомленим з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна», зокрема, нарахуванням процентів та штрафів за порушення умов користування кредитом, він користувався наданим йому Банком кредитом в результаті чого утворилася велика заборгованість. Приблизно в листопаді 2017 року він погасив майже всю заборгованість, залишався нарахований банком борг в сумі 17016,14 гривень, про що свідчить лист АТ КБ «Приватбанк» адресований йому від 17.04.2019 року. Вказаний розмір заборгованість він не погасив, при цьому йому не відомо яким чином наразі розмір боргу становить 106387,63 грн. за кредитним договором, з яких: 49145,18 грн. заборгованість за тілом кредиту, а не 17016,14 грн., які залишалися після погашення ним заборгованості. Вважає, що це помилка банку. При цьому в позовній заяві Банк зазначає, що він отримав кредит в сумі 35000 гривень, тобто суми, як тіла кредиту, вказані банком в позовній заяві суперечать одна одній. Крім того, існування між ним та Банком кредитних відносин на умовах визначених в Договорі приєднання, якими банк вважає «Умови та порядок надання банківських послуг» є не доведеними. Так, у нібито написаній ним заяві (заяві позичальника) від 24.10.2013 року процентна ставка не зазначена. При цьому, у цій же заяві де, відсутній його підпис, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Враховуючи викладене, заявлені позовні вимоги визнає частково та просить постановити рішення про стягнення з нього заборгованості за тілом кредиту в розмірі 17016 грн. (а.с. 57-65).

06.12.2019 року від АТ КБ «Приватбанк» надійшла на адресу відповідь на відзив на позовну заяву в якій викладено наступне. Так, відповідачем на момент підписання кредитного договору 24.10.2013 року, ним також було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. На виконання умов договору, Банком було видано позивачу банківську картку, а також забезпечено можливість доступу до карткового рахунку різними можливими шляхами. Тобто, при укладенні 24.10.2013 року кредитного договору сторонами обумовлені усі його істотні умови, а доводи відповідача про зворотне є безпідставними. Надалі, позивачем частково сплачувалася заборгованість за кредитним договором. Разом з тим, умовами договору визначено, що Банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати крикетний ліміт. Також, відповідач в рамках користування кредитним коштами за кредитним договором від 24.10.2013 року, скористався послугою «миттєва розстрочка», після чого були оформлені переноси заборгованості з карти універсальної за допомогою вказаного сервісу. Скориставшись даною послугою, відповідач «обнулив» заборгованість за використаний кредитний ліміт, а встановлений новий ліміт став доступний до використання, Тому, в рамках сервісу «миттєва розстрочка» у відповідача виникло зобов`язання зі здійсненням регулярних платежів для погашення перенесеної заборгованості. Із виписки по рахункам слідує, що ОСОБА_5 активно користувався послугами Банку, здійснював погашення заборгованості, протягом тривалого часу, в тому числі й після підключення сервісу «миттєва розстрочка». Оскільки вказана послуга не є окремим кредитним договором, а є додатковою послугою для власників кредитних карток, укладення окремого кредитного договору не вимагається. Вказує, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про ознайомлення останнього з умовами кредитування та визнання своїх зобов`язань за договором. Враховуючи викладене, заявлені позовні вимоги до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості просить задовольнити у повному обсязі (а.с. 84-89).

В судове засідання представник позивача не з`явився, подав суду заяву, в якій просив справу слухати за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с. 39).

Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та додатково пояснив, що станом на 17.04.2019 року у відповідача дійсно існувала заборгованість в розмірі 17016,14 грн. за тілом кредиту. Зауважив, що Банк з власної ініціативи в продовж дії договору збільшував кредитний ліміт до 35000 грн., однак, при укладенні кредитного договору 24.10.2013 року відповідача не було ознайомлено з його умовами в частині встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) та користування карткою. Позов визнав частково, визнав суму заборгованості перед Банком згідно кредитного договору від 24.10.2013 року в розмірі 17016 грн.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, між ПАТ КБ «ПриватБанк», яке наразі має найменування є АТ КБ «ПриватБанк», 24.10.2013 року укладено кредитний договір з відповідачем, згідно з умовами якого останній отримав кредит, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації (а.с. 14).

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 15-30).

Згідно наданого банком розрахунку, станом на 15.07.2019 року заборгованість за кредитним договором становить 106387,63 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту 49145,18 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту 24514,04 грн., нарахованої пені за прострочене зобов`язання 26469,75 грн., нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. 716,39 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (фіксована частина) 500 грн., штрафу (процентна складова) 5042,27 грн. (а.с. 5-13).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 24.10.2013 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 24.10.2013 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (24.10.2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (21.08.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Також суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Суд зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

У постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-144цс14 Верховний Суд України зазначив, що сторони досягли згоди та уклали договір, в якому передбачили, що позовна давність, установлена законом, збільшена за домовленістю сторін до п`яти років відповідно до п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (стандарт).

У постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) посилання на відступлення від правової позиції, викладеної раніше у постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14), що було обов`язковим згідно з частиною першою статті 360-7 ЦПК України (у редакції, чинній на момент прийняття постанови) відсутнє.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Суд вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 24.10.2013 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

З огляду на вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позову про стягнення з відповідача процентів, штрафу та пені у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 24.10.2013 року, оскільки, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст. ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 24.10.2013 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Аналогічні правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17.

Вищезазначене в повній мірі спростовує доводи позивача про те, що виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином протягом певного періоду , свідчить про ознайомлення останнього з умовами кредитування та визнання своїх зобов`язань за вказаним договором.

Разом з тим, як вбачається з листа АТ КБ «Приватбанк» № 30.1.0.0/2- від 17.04.2019 року, адресованого відповідачу, в останнього, у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором № SAMDN1935, існує заборгованість, яка складає 79353,5 грн. у тому числі, заборгованості за тілом кредиту 17016,14 грн. (а.с. 69).

Однак, як слідує зі змісту позовної заяви АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, позивач надає розрахунок заборгованості виходячи із заборгованості за тілом кредиту, яка станом на 15.07.2019 року становить 49145,18 грн.

Таким чином, оскільки нарахування заявленої суми заборгованості АТ КБ «Приватбанк» було проведено з урахуванням Умов та правил надання банківських послуг, з якими ОСОБА_2 повідомлено не було, тому вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 49145,18 грн. є необґрунтованою.

З наведеного також слідує, що заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 24514,04 грн., яка була нарахована з розрахунку заборгованості за тілом кредиту в розмірі 49145,18 грн. також задоволенню не підлягає, оскільки обґрунтованість вказаної суми позивачем під час розгляду справи доведено не було.

Підсумовуючи все вищевикладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, а саме стягнути із ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 24.10.2013 року у загальному розмірі 17016 грн., який становить заборгованість за тілом кредиту.

В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх безпідставністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як слідує з матеріалів справи, за подання даного позову АТ КБ «Приватбанк» платіжним дорученням сплатило судовий збір у розмірі 1 921,00 грн. (а.с. 1).

Оскільки суд задовольняє позовні вимоги частково в сумі 17016 грн. (що становить 15,99 % від заявлених позоунмих вимог) тому на користь позивача слід присудити судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить 307,17 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, на підставі ст.ст. 509, 510, 526, 549, 1050, 1054, 1055 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк заборгованість за кредитним договором № б/н від 24.10.2013 року в сумі 17016 (сімнадцять тисяч шістнадцять) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме 307 (триста сім) грн. 17 коп. судового збору.

В іншій частині позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» - відмовити

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення у повному обсязі складено 23 грудня 2019 року

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська