ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» грудня 2019 року

м. Харків

справа № 641/2677/19-ц

провадження 22ц/818/5815/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2019 року в складі судді Фанда О.А.

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про припинення договору та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що 19 грудня 2003 року між нею та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», укладено кредитний договір № 014/02-1/7164-03, за яким їй надано кредит в сумі 9800,00 доларів США з терміном з 19 грудня 2003 року до 19 грудня 2010 року.

Також, 19 грудня 2003 року між нею та відповідачем укладено договір застави № 014/02-1/7164-03, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної власності.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 березня 2018 року по справі № 641/4072/14-ц відповідачу відмовлено у стягненні заборгованості з неї за кредитним договором № 014/02-1/7164-03 від 19 грудня 2003 року у зв`язку з пропущенням строку позовної давності.

Постановою державного виконавця від 14 серпня 2018 року закінчено виконавче провадження щодо арешту її майна.

Відповідно до інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно зазначена квартира обтяжена іпотекою, відомості до реєстру внесені приватним нотаріусом Чуприною Г.О. 20 червня 2005 року, реєстровий № 2104997.

Зазначила, що сплив позовної давності, який є підставою для відмови у позові, означає, що вже жодна вимога не підлягає примусовому здійсненню за будь-якого розгляду суперечки, порушеної після цього моменту. Сплив позовної давності на вимоги про звернення стягнення на заставлене майно шляхом визнання права власності означає, що будь-які додаткові вимоги, пов`язані із обтяженням такого предмета не можуть бути задоволені, а саме предмет є вільним від обтяжень.

Вказала, що дія договору застави № 014/02-1/7164-03 від 19 грудня 2003 року та кредитного договору № 014/02-1/7164-03 від 19 грудня 2003 року припинилася, оскільки іпотека належного їй на праві приватної власності нерухомого майна є похідною від основного зобов`язання, яке нею забезпечувалося.

Вважала, що дії відповідача по незаконному утриманню в іпотеці нерухомого майна є посяганням на права та законні її інтереси щодо вільного володіння, користування та розпорядження належного їй на праві власності майна. Разом з припиненням договору застави, суд фактично припиняє обтяження нерухомого майна іпотекою, так як всі правові підстави для цього утримання під обтяженням відсутні.

Зазначила, що вона направила на адресу відповідача вимогу про зняття заборони відчуження квартири, але відповідь на вимогу не надійшла.

Просила визнати зобов`язання за договором застави № 014/02-1/7164-03 від 19 грудня 2003 року квартири АДРЕСА_1 за кредитним договором № 014/02-1/7164-03 від 19 грудня 2003 року припиненими; припинити договір застави № 014/02-1/7164-03 від 19 грудня 2003 року квартири АДРЕСА_1 та кредитний договір № 014/02-1/7164-03 від 19 грудня 2003 року; зняти заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , накладену приватним нотаріусом Чуприною Г.О. 20 червня 2005 року о 12-11 годині, реєстровий № 2104997.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклала доводи позовної заяви. При цьому зазначила, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що зі спливом строку позовної давності припиняється право вимоги (переслідування або притягнення до суду) боржника, а отже припиняється зобов`язання.

13 грудня 2019 року від Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому зазначив, що саме по собі сплив позовної давності не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як в судовому порядку, так і без використання судового примусу. Пропущення строку позовної давності не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку, якщо таке право не встановлено договором або законом окремо.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова коелгія, мотивовано тим, що пропущення Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» строку на звернення до суду не може вважатися підставою для припинення як кредитного договору, так і договору застави.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19 грудня 2003 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/02-1/7164-03, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику кредит в сумі 9 800,00 доларів США зі строком дії з 19 грудня 2003 року до 19 грудня 2010 року.

Пунктом 8.1 цього договору передбачено, що договір набуває чинності з часу надання позичальнику кредитних коштів (частини коштів) та діє до повного погашення кредитної заборгованості (суми кредиту, відсотків за користування, штрафів та пені) (а.с.9).

19 грудня 2003 року між ОСОБА_1 та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», укладено договір застави № 014/02-1/7164/1-03, відповідно до умов якого заставодавець надає, а заставодержатель приймає в заставу нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_2 . За домовленістю сторін вартість предмету застави визначено у розмірі 77 000,00 грн.

Відповідно до пункту 1.3 цього договору вищенаведений предмет застави є забезпеченням виконання позичальником зобов`язань перед банком, які передбачені кредитним договором № 014/02-1/7164-03 від 19 грудня 2003 року.

Пунктом 2.1 цього договору передбачено, що зобов`язання, які забезпечені заставою, вважаються виконаними, якщо позичальником належним чином та у повному обсязі виконано зобов`язання, передбачені кредитним договором, а також відшкодовано збитки, завдані заставодержателю невиконанням (неналежним виконанням) позичальником умов кредитного договору (а.с.10).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 156530024 від 16 лютого 2019 року квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 37,6 кв. м, загальною площею 61,2 кв. м на праві приватної власності належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 2-1237 від 17 грудня 2003 року. Зазначена квартира обтяжена договором іпотеки від 19 грудня 2003 року; відомості до реєстру внесені приватним нотаріусом Чуприною Г.О. 20 червня 2005 року о 12-11 годині (а.с.8).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 березня 2018 року у справі № 641/4072/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» - відмовлено (а.с.11).

Постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 14 серпня 2018 року, на підставі пункту 5 частини 1 статті 39, статі 40 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 641/4072/14-ц, виданого 20 квітня 2015 року Комінтернівським районним судом м. Харкова про стягнення боргу з ОСОБА_1 в розмірі 153 398,76 грн закінчено (а.с.12).

25 лютого 2019 року ОСОБА_1 на адресу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» направила вимогу, в якій просила звернутись до державного реєстратора чи нотаріуса та зняти заборону відчуження спірної квартири.

Згідно відповіді Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» № 97-5-4/637 від 13 березня 2019 року, вирішення питання, викладеного у зверненні, можливе виключно після повного врегулювання кредитної заборгованості (а.с.15).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

За змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак, за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), встановлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання або закінчення договору не передбачено.

Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс16 та ін., а також у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16-ц (провадження № 61-35327св18), від 31 січня 2019 року у справі № 362/6630/17-ц (провадження № 61-47682св18), від 06 березня 2019 року у справі № 757/32377/15-ц (провадження № 61-29406св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 758/10263/16-ц (провадження № 61-34036св18) та ін.

Відповідно до приписів статті 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Підстави припинення застави визначенні у статті 28 Закону України «Про заставу», відповідно до якої застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом.

Відповідно до частини першої статті 593 ЦК України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Так, згідно з указаною нормою застава припиняється у разі припинення основного зобов`язання. Натомість Законом України «Про заставу» не передбачено такої підстави для припинення застави, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет застави, зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності, само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення застави.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, належним чином дослідивши та надавши правову оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши неведені вище норми права, дійшов правильного висновку про те, що сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення застави. Сплив строку позовної давності не припиняє невиконане зобов`язання та договір застави, яким таке зобов`язання забезпечене, не припиняє суб`єктивне право кредитора на одержання від боржника виконання зобов`язання без використання судового примусу, зокрема у позасудовому порядку, визначеному сторонами в договорі застави.

Оскільки підстав для визнання припиненими кредитного договору та договору застави немає, а вимога ОСОБА_1 про зняття заборони відчуження квартири, є похідною вимогою, вона також не може бути задоволена.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, а ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 27 грудня 2019 року.