Справа № 338/462/19
Провадження № 22-ц/4808/1614/19
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Томин О.О., Девляшевського В.А.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю ОСОБА_1

представника ОСОБА_2 адвоката Вінтоняка Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду від 24 жовтня 2019 року, ухвалене у складі судді Шишка О.А у смт.Богородчани,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 06 січня 2003 року їй належить на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельна ділянка на АДРЕСА_1 . У 2003 році виконкомом Гутянської сільської ради на земельній ділянці, що належала територіальній громаді с.Гута погодив їй спорудження септика для очищення побутових і господарських стічних вод. Рішенням сільської ради від 10.10.2004 року земельна ділянка на якій було споруджено септик, без погодження з нею, була передана у власність відповідачці, а 25.01.2007 року їй видано державний акт на право власності. Зазначила, що питання про спорудження септика було погоджено з відповідачкою, оскільки земельна ділянка була у її користуванні і вона не заперечувала проти його облаштування. Так як в даний час відповідачка перешкоджає їй користуватись септиком для очищення побутових і господарських стічних вод, просить визнати за нею право на обмежене, безоплатне та безстрокове користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , що є у власності ОСОБА_2 з метою використання устаткування для локального очищення побутових і господарських стічних вод.

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою на АДРЕСА_1 шляхом ліквідації каналізаційного колодязя (септика).

Зустрічний позов мотивує тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка по АДРЕСА_1 , на цій земельній ділянці розміщений житловий будинок в якому вона постійно проживає. Суміжний землекористувач ОСОБА_1 проживає на АДРЕСА_1 . Остання без дозвільної документації самовільно облаштувала септик (вигрібну яму) на належній їй земельній ділянці по АДРЕСА_1 . Крім того, септик споруджено з порушенням санітарних, гігієнічних та будівельних норм, ОСОБА_1 не здійснює чистку септика, стічні води з нього витікають на її земельну ділянку, утворюється неприємний запах, що створює їй незручності. Посилаючись на те, що ОСОБА_1 в добровільному порядку відмовляється демонтувати септик, просить зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_2 Гута шляхом демонтажу септика.

Ухвалою Богородчанського районного суду від 07 серпня 2019 року об`єднано в одне провадження та прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, із первинним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту.

Рішенням Богородчанського районного суду від 24 жовтня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту, тобто права на обмежене, безоплатне та безстрокове користування земельною ділянкою на АДРЕСА_2 , що є власністю ОСОБА_2 , з метою використання устаткування для локального очищення побутових і господарських стічних вод, яке споруджене на ній.

Зустрічний позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою на АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , шляхом ліквідації каналізаційного колодязя (септика).

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що вона є власником земельної ділянки по АДРЕСА_2 Гута на якій розташовано водоймище, тому розміщення септика на даній території не є можливим. Септик знаходиться на відстані 100 м від криниці ОСОБА_2 , по рельєфу нижче від колодязя, тому твердження про встановлення його з порушенням санітарних норм є голослівними. Вказує, що септик споруджено у 2003 році на земельній ділянці, яка в той час належала до земель запасу Гутянської сільської ради, тому вона на законних підставах має право користуватись вказаною господарською спорудою.

09 грудня 2019 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу. Вважає рішення суду обгрунтованим, оскільки встановлення земельного сервітут відносно земельної ділянки АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 суттєво обмежить її право власності та користування вказаною земельною ділянкою за цільовим призначенням.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просить задовольнити подану скаргу.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечив. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надала достатніх доказів неможливості облаштування каналізаційного колодязя (септика) в межах своєї ділянки чи неможливості задоволення своїх потреб в інший спосіб, крім використання земельної ділянки ОСОБА_2 . Разом з тим, частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки споруджений ОСОБА_1 септик порушує права ОСОБА_2 як власника земельної ділянки, то суд вважає її вимоги обґрунтованими.

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельної ділянки на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:001:0831, з 31 жовтня 2015 року, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.6)

Суміжний землекористувач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:001:0306, з 25 січня 2007 року, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку (а.с.29).

Згідно акту земельної комісії від 11 травня 2019 року при обстеженні земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0,25 га по Полицька в с. Стара Гута на її земельній ділянці встановлено вигрібна яма сусіда ОСОБА_1 повністю заповнена та витікає. Дана вигрібна яма збудована без належного дозволу та затвердженого проекту.

Відповідно до ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Інститут земельного сервітуту передбачений також Цивільним кодексом України.

Так, згідно ст. 401 ЦК право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Статтею 403 ЦК України визначено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.

Відповідно до ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації, тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

З аналізу наведених норм слідує, що сервітут також може встановлюватись на підставі судового рішення. Однією з основних ознак сервітуту за рішенням суду є неможливість задоволення інтересів у будь-який інший спосіб. Такий спосіб встановлення характерний для ситуації, коли власник і потенційний сервітуарій не можуть досягнути згоди, щодо встановлення сервітуту або способу його здійснення, плати тощо.

Таким чином, закон вимагає від позивачки надання суду доказів того, що обслуговування та користування будинковолодінням є неможливим без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки.

Згідно з частиною першою статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що ОСОБА_1 не надала достатніх доказів неможливості облаштування каналізаційного колодязя (септика) в межах своєї ділянки чи неможливості задоволення своїх потреб в інший спосіб, крім використання земельної ділянки ОСОБА_2 .

Згідно частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Практикою ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Таким чином, встановлення такого земельного сервітуту буде обмежувати права ОСОБА_2 як власника земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

АДРЕСА_3 суд відхиляє доводи апеляційної скарги про неможливість встановлення септика на земельній ділянці ОСОБА_1 , так як не підтверджені доказами, а самовільне встановлення спірної господарської споруди не підлягає захисту.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 391 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства.

Згідно з ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Також судом установлено, що ОСОБА_1 , якій належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , на суміжній земельній ділянці по АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 , у 2003 році самовільно встановила септик призначений для збору й очищення побутових і господарських стічних вод від індивідуального житлового будинку, заповнений нечистотами, які витікають на суміжну земельну ділянку.

Зазначені обставини визнані учасниками справи, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, тому відповідно ч.1ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Позовна давність не поширюється на вказані вимоги негаторного позову, оскільки порушення прав позивача триває у часі, тобто початковий момент перебігу позовної давності зміщується із кожним новим порушенням права власника або володільця.

Така невідповідність забудови господарських споруд завдає шкоди позивачу та підтверджує про наявність перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном та порушення права позивача на безпечне для життя і здоров`я довкілля.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 391 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства.

Згідно з ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо недоведеності ОСОБА_2 факту порушення свого права користування власнісю.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Богородчанського районного суду від 24 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 27 грудня 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк О.О.Томин

В.А.Девляшевський