ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/7733/18
Провадження № 22-ц/4820/202/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.,

з участю позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Хмельницької міської ради, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне об'єднання», про визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою ОСОБА_4на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 червня 2018 року,

встановив:

У квітні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Хмельницької міської ради (далі - Рада), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне об'єднання» (далі - ТОВ «ЖЕО»), про визнання права власності на спадкове майно.

ОСОБА_4 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір, ОСОБА_5, внаслідок чого відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1. Позивач є спадкоємцем ОСОБА_5 першої черги за законом і прийняла цю спадщину в установленому порядку. За життя ОСОБА_5 як член Житлово-будівельного кооперативу №50 повністю сплатила пайовий внесок за квартиру, але не встигла зареєструвати своє право власності на неї в органах державної реєстрації, тому позивач не може оформити право на спадщину.

За таких обставин ОСОБА_4 просила суд визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 червня 2018 року позов задоволено частково. Визнано право власності ОСОБА_4 на спадкове майно, а саме на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_5

Суд виходив з того, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_4 сплатили пайовий внесок за кооперативну квартиру та набули право спільної власності на неї в рівних частках. Після смерті 30 серпня 2005 року ОСОБА_6 його частку в квартирі успадкували ОСОБА_5 і ОСОБА_4, які стали власниками Ѕ частини квартири кожна, отже, внаслідок смерті ОСОБА_5 позивач набула права на спадщину, до складу якої увійшла ця частка квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм процесуального права. При цьому ОСОБА_4 зазначила, що суд неправильно обчислив належну їй частку у спадщині після смерті батьків.

Рада та ТОВ «ЖЕО» не подали відзив на апеляційну скаргу.

Заслухавши учасника судового процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Суд першої інстанції не в повній мірі з'ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги ОСОБА_4, зазначив у судовому рішенні певні факти, які не підтверджені доказами, не застосував закон (ст.ст. 12, 15 Закону України від 7 лютого 1991 року №697-ХІІ «Про власність» (далі - Закон №697-ХІІ)), який підлягав застосуванню, і застосував норми ст.ст. 60, 70 СК України, ст.ст. 368, 370, 372 ЦК України, які не поширюються на спірні правовідносини.

У зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, недоведеністю цих обставин і неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Встановлено, що ОСОБА_5 була членом Житлово-будівельного кооперативу №50, який здійснив будівництво багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1.

За рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 24 грудня 1981 року №271/А ОСОБА_5 на склад сім'ї з трьох осіб, у тому числі вона, чоловік ОСОБА_6 і дочка ОСОБА_4, надано квартиру АДРЕСА_1. На підставі ордеру серії Н №18190 від 5 січня 1982 року вказані особи вселились у житлове приміщення.

У період з грудня 1979 року до червня 1993 року ОСОБА_5 повністю внесла свій пайовий внесок за квартиру в розмірі 6 241 крб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Її спадкоємцем першої черги за законом є дочка, ОСОБА_4

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються письмовими доказами у справі.

Частиною 2 статті 12 Закону №697-ХІІ, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону СРСР від 26 травня 1988 року №8998-ХІ «Про кооперацію в СРСР», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, кооператив є організацією громадян СРСР, які добровільно об'єднались на основі членства для спільного провадження господарської та іншої діяльності на базі належного йому на праві власності, орендованого або наданого в безплатне користування майна, самостійності, самоврядування і самофінансування, а також матеріальної заінтересованості членів кооперативу і найбільш повного поєднання їх інтересів з інтересами колективу і суспільства.

В силу п. 1 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року №186, житлово-будівельний кооператив організується з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного жилого будинку (будинків), а у випадках, передбачених законодавством, - одно- і двоквартирних жилих будинків садибного типу або багатоквартирного блокованого жилого будинку (будинків) з надвірними будівлями за власні кошти кооперативу з допомогою банківського кредиту, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком (будинками) (далі - Примірний статут).

За змістом п. 22 Примірного статуту кошти житлово-будівельного кооперативу складаються, в тому числі, з пайових внесків.

Як передбачено ч. 1 ст. 141 ЖК Української РСР, особі, прийнятій до членів житлово-будівельного кооперативу, за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, надається окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім'ї, суми її пайового внеску і граничного розміру жилої площі, передбачуваного Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону №697-ХІІ член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Докази у справі достовірно вказують на те, що ОСОБА_5 стала членом Житлово-будівельного кооперативу №50 з часу його організації, вона повністю внесла свій пайовий внесок за квартиру та набула право власності на неї.

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 набули права спільної часткової власності на спірну квартиру не відповідає фактичним обставинам справи та нормам діючого законодавства.

Частиною 1 статті 22 КпШС України і ст. 16 Закону №697-ХІІ, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону №697-ХІІ майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 6-1 постанови від 18 вересня 1987 року №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», відповідно до п.1 ст.17 Закону «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Аналіз положень ст. 22 КпШС України, ст.ст. 16, 17 Закону №697-ХІІ дає підстави для висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Також, вирішуючи питання про набуття членами сім'ї права спільної сумісної власності на майно, суд має встановити участь членів сім'ї в придбанні цього майна внаслідок спільної праці.

Отже належність квартири у будинку житлово-будівельного кооперативу до спільної сумісної власності подружжя або членів сім'ї визначається не тільки фактом внесення цими особами паю в ЖБК під час шлюбу чи спільного проживання. Визначальним критерієм, який дозволяє надати кооперативній квартирі режиму спільного майна є внесення подружжям або членами сім'ї паю за рахунок спільних коштів.

Тільки у разі встановлення вказаних фактів і критеріїв до спірної квартири можуть бути застосовані норми права щодо спільного сумісного майна подружжя або членів сім'ї.

Матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_6 і ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі на час внесення останньою паю за кооперативну квартиру та сплатили цей пай за рахунок спільних коштів. Також відсутні дані про внесення паю ОСОБА_4, якій на час сплати ОСОБА_5 вступного внеску за квартиру (6 грудня 1979 року) виповнилося лише шість років.

Довідка ТОВ «ЖЕО» від 11 жовтня 2018 року №56 (103) щодо спільної часткової власності ОСОБА_6, ОСОБА_5 і ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1, не містить інформації щодо спільної участі вказаних осіб у здійсненні пайового внеску, тому ця довідка є неналежним доказом.

Отже набуття ОСОБА_6 і ОСОБА_4 права спільної сумісної власності на спірну квартиру разом із ОСОБА_5 не доведено. До того ж, ОСОБА_6 за життя не висував вимог щодо свого права на цю квартиру.

За таких обставин висновок суду про те, що до складу спадщини, яка відкрилася 30 серпня 2005 року після смерті ОСОБА_6, увійшло право власності лише на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, є необґрунтованим.

Статтями 1216, 1217 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З положень ч. 1 ст. 1258 ЦК України слідує, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

В силу ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

На час смерті ОСОБА_5 була єдиним власником кооперативної квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_4 як спадкоємець за законом прийняла цю спадщину в установленому порядку, разом із тим, вона не може оформити свої спадкові права через відсутність правовстановлюючих документів на майно.

За таких обставин право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру слід визнати в судовому порядку.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та не може залишатися в силі.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати право власності ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) на квартиру АДРЕСА_1 (загальна площа 49,3 квадратних метра, житлова площа 28,7 квадратних метра), в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 лютого 2019 року.

Судді: /підпис/ О.І. Ярмолюк

/підпис/ А.В. Купельський

/підпис/ Т.В. Спірідонова

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Чевилюк З.А.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 39