Житомирський апеляційний суд
Справа №296/4334/18 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 69 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/4334/18 за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби у Житомирській області, про встановлення факту, що має юридичне значення

за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 липня 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Сингаївського О.П. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 у порядку окремого провадження звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Просив встановити факт, що він постійно проживав на території Української Соціалістичної Радянської Республіки, яка стала територією України, а саме в с. Носівки Чуднівського району Житомирської області до 24 серпня 1991 року. Заяву обґрунтовував тим, що є громадянином Російської Федерації, але має намір отримати громадянство України, для чого йому й потрібне встановлення такого факту. Зазначає, що до 24 серпня 1991 року був зареєстрований та постійно проживав разом із своїм дідом ОСОБА_3 на території України, а саме у с. Носівки Чуднівського району, що підтверджується довідкою сільської ради, яка видана згідно погосподарської книги за 1986-1990 роки. Необхідність встановлення даного факту для набуття громадянства України вбачається із ст.8 Закону України «Про громадянство України».

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 13 липня 2018 року встановлено факт того, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно проживав на території Української Соціалістичної Радянської Республіки, яка стала територією України, в с. Носівка Чуднівського району Житомирської області до 24 серпня 1991 року.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви відмовити. Зазначає, що не було належним чином повідомлене про розгляд справи та про наявність такої. Заявник отримав дозвіл на імміграцію, як особа, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням, оскільки його дід народився до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України. Правових підстав для подання ОСОБА_1 заяви про встановлення факту в судовому порядку не було. Також докази, подані заявником, не підтверджують його прописку до 24 серпня 1991 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 та встановлюючи факт постійного проживання останнього на території Української Соціалістичної Радянської Республіки, яка стала територією України, в с. Носівки Чуднівського району Житомирської області до 24 серпня 1991 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що такий факт достовірно встановлений.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

У апеляційній скарзі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області посилається на те, що розгляд справи відбувся за його відсутності, але заінтересована особа не була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. Більше того, Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області взагалі не було обізнане про наявність такої справи у провадженні суду, оскільки жодної кореспонденції з цього приводу, до ухвалення судом першої інстанції рішення у справі по суті, на його адресу не надходило.

Відповідно до положень статті 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик, яка повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання. Судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням.

Ухвалою про відкриття провадження у справі від 17 травня 2018 року призначено судове засідання на 13 липня 2018 року о 11 год. 45 хв. та зазначено: «Копію ухвали та копію заяви разом із доданими до неї документами направити заінтересованій особі у справі. Запропонувати заінтересованій особі подати письмовий відгук (заперечення) щодо заяви, якщо такі будуть, з посиланням на докази, яким вони обґрунтовуються».

Однак матеріали справи не містять доказів направлення Управлінню Державної міграційної служби України в Житомирській області копії ухвали про відкриття провадження у справі, заяви ОСОБА_1 разом із доданими до неї документами, а також повістки про виклик до суду.

Відповідно до змісту частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Отже, зважаючи на те, що справа розглянута судом першої інстанції за відсутності Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, яке обґрунтовує апеляційну скаргу такою підставою, то рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 липня 2018 року підлягає обов'язковому скасуванню.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов'язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов'язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов'язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Пунктом 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215 в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006, передбачено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону, подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 посилався на те, що до 24 серпня 1991 року був зареєстрований та постійно проживав разом із своїм дідом ОСОБА_3 на території України, а саме у с. Носівки Чуднівського району Житомирської області.

Матеріалами справи доводиться та судом установлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Російської Федерації, що підтверджується копією паспорта НОМЕР_1 (а.с.6).

ОСОБА_1 30 березня 2017 року Управлінням державної міграційної служби України в Хмельницькій області видано посвідку на постійне проживання НОМЕР_2 (а.с.8).

Із журналу судового засідання від 13 липня 2018 року вбачається, що судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, показаннями яких обґрунтовується висновок суду (а.с.17-18).

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом частини другої статті 76 ЦПК України, ці дані встановлюються, зокрема, показаннями свідків.

За приписами частини сьомої ст.230 ЦПК України допит свідка розпочинається з пропозиції суду розповісти все, що йому особисто відомо у справі, після чого першою ставить питання особа, за заявою якої викликано свідка, а потім інші учасники справи в черговості, передбаченій пунктом 3 частини п'ятої статті 227 цього Кодексу.

Окрім того, статтею 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право, зокрема, подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам.

Зважаючи на ту обставину, що Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області не було належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, а відтак було позбавлене права ставити питання свідкам, а тому їх показання не можна вважати допустимими доказами у даній справі.

Окрім того, норма пункту 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень передбачає, що допустимими доказами у даній категорії справ є документ, що підтверджує факти постійного проживання особи на зазначеній території у відповідний період.

Згідно ж із довідкою Краснопільської сільської ради Чуднівського району Житомирської області від 12 березня 2018 року №130, виданої на підставі запису в погосподарській книзі №3 за 1986-1990 роки, ОСОБА_1 був зареєстрований в АДРЕСА_1, дата реєстрації - 15 грудня 1990 року (а.с.7).

Оскільки довідка сільської ради видана на підставі запису в погосподарській книзі за 1986-1990 роки, то у ній немає відомостей про проживання заявника на території УРСР, яка стала територією України, а саме: в с. Носівки Чуднівського району Житомирської області у період з 01 січня 1991 року по 24 серпня 1991 року.

За таких обставин, заявник не довів, що станом на 24 серпня 1991 року постійно проживав на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", а тому в задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, слід відмовити.

Отже, відповідно до приписів ст.376 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове судове рішення, яким відмовляє ОСОБА_1 у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 18 лютого 2019 року.